191 
vätskan, liquor silicum) fälldes af syror. År 1790 upptäckte 
Stuckey att dylika lösningar äfven fälldes af kalk, hvarvid 
både kiseln och kalken ingingo i fällningen*). Han förkla- 
rar denna iakttagelse sålunda, att kalken drager till sig kol- 
syran från kalit, som deremot från kalken erhåller en viss 
qvantitet värme och beröfvad sin kolsyra samt belastad med 
värme, är otjenlig att längre hålla kiseln upplöst. — Gadolin 
anmärker emot denna tolkning af fenomenet, att, om man också 
skulle antaga att en lösning af kaustikt kali skulle innehålla 
en större värmemängd^ än en lösning af vanlig pottaska (hvilket 
för resten icke genom Stuckes experimenter blifvit afgjort), 
likväl intet exempel finnes, som skulle bevisa att en verklig 
lösning af salter eller jordarter blifvit hindrad eller fördröjd 
genom värme. Dessutom strider den emot det längesedan 
kända faktum, att kaustikt alkali lättare än pottaskan angri- 
per och löser kiseln, hvarföre äfven kaustikt alkali begagnas 
såsom det verksammaste medel, att vid stenarters analys lösa 
bandet emellan kiseln och de öfriga jordarterna. 
Då han sålunda icke kunde förena sig om denna Stuckes 
förklaring underkastade han denna process nya experimen- 
tela undersökningar, hvilka han varierade på mångfaldigt 
sätt**). Härigenom fann han, att attraktionen emellan kisel- 
jorden och kalken är så stark, att den senare förmår rycka 
kiseln ur dess lösning i alkalit och sjelf förena sig med denj 
och vidare, att den mängd kalk, som en gifven qvantitet kisel 
fordrar till sin fällning, är konstant. I sammanhang härmed 
anställer Gadolin några allmänna betraktelser om jorarter- 
nas natur och om de proportioner, i hvilka de förena sig med 
hvarandra ; han framhåller, att emellan dera någon ömsesidig 
*) Crell, Chem. Ann. 1790, B. I. 
**) Gadolin, De silica ex solntione alkalina per calcem precipitata. 
Åbo 1798. 
