192 
dragningskraft måste ega rum, på grund af de starka band, 
med hvilka de enskilda jordarterna i mineralen äro förenade 
med hvarandra; af de bestämda proportioner emellan be- 
ståndsdel arne som påträffas hos de flesta stenar af samma 
genus ; af den kristalliniska form som hos närbeslägtade sten- 
arter icke sällan är oföränderlig, men i olika olika; ty detta 
häntyder på delarnes förening, och blifver sålunda det helas 
utseende beroende af naturen hos och proportionen emellan 
de enkla jordarterna. Slutligen anför han smältbarheten i eld 
såsom ett tecken på attraktionen emellan jordarterna, ithy att 
ingen af de enkla jordarterna besitter denna egenskap, men 
deremot i blandning med hvarandra erhålla förmåga att ömse- 
sidigt genomtränga hvarandras porer. Specielt fäster Gadolin 
uppmärksamheten på, att attraktionen emellan kiseln och kal- 
ken är större, än emellan den senare och någon annan jord- 
art, hvilken som helst. 
Ifrån denna uppfattning af jordarternas och kiselns in- 
bördes förhållande är ej mer än ett steg till den nyare upp- 
fattningen af kiseln såsom en syra, hvilken tretton år senare 
genom Smithson och Berzelius gjorde sig gällande. Sjelf ut- 
talade Gadolin redan år 1807 sin åsigt om att kiseln hellre 
borde räknas till syror än till jordarter*). De allmänna 
betraktelser om mineralernas sammansättning som Gadolin 
här gör visar oss, att han hade en ganska klar tanke om 
de bestämda proportionerna, hvilkas tillvaro Proust året derpå 
med full bestämdhet uppvisade. 
Om Säkylä qvarnstensbrott lemnar Gadolin år 1801 
några upplysningar**), hvilka utgöra ett af de tidigare bidra- 
*) Gadolin, De nomenclatura salium. Åbo 1807, s. 24. 
**) Om Säkylä qvarnstensbrott. Disp. resp. G. J. Bergroth. Åbo 1801. 
