200 
syret utöfvar. Härvid utgår han från Ritters undersökningar 
om vattnets sönderdelning medelst den elektriska strömmen, 
hvilka ledde denne till antagandet att syre och väte icke 
vore annat än rent vatten laddadt med positiv eller negativ 
elektricitet. Vattnets analys lärde vidare, att af en gifven 
mängd vatten 7,5 delar af den positiva elektriciteten för- 
vandlas till syrgas och 1 del af den negativa till vätgas* **) ). 
Vid en dylik sönderdelning af salter uppenbarar sig åter 
syran vid den positiva och basen vid den negativa polen. 
Skulle nu en syras förmåga att förena sig med en bas ute- 
slutande bero på syrgasens elektricitet och basens på vätets, 
så skulle häraf följa att i ett neutralt salt syran borde inne- 
hålla 7,5 gånger ,jhalomeleogenium^^'^'^) än basen. Men som 
detta icke är fallet, så äro elektriciterna i syran och basen 
blandade med hvarandra och härigenom uppkommer ett annat 
mättnings förhållande, som bör vara så bestämdt, att i sy- 
ran och basen tillsammans 7,5 delar vatten laddadt med 
positiv elektricitet (författarnes syre) finnes på 1 del vatten 
laddadt med negativ (fÖrffs. väte). Dessa data jemte det 
genom analyser funna förhållandet emellan beståndsdelarne 
i neutrala salter och den vigtstillökning som syrans och 
basens radikaler erhållit genom föreningen med halomeleo- 
genium sätta honom i stånd att beräkna förhållandet emellan 
elektriciteterna i syror och baser. Hans kalkyl är ganska 
sinnrik, men kan här saklöst förbigås, då den för öfrigt är 
utan betydelse. Förhållandet emellan halomeleogenium i sy- 
ran och basen anser han på grund af några de bäst kända 
syrornas salter (saltsyrans, kolsyrans, fosforsyrans och arse- 
*) En approximation’ af Biotas och Äragd’s bestämning som rätte- 
ligen är 88,38 O på 11,78 H. Kopp, Gesch. d. Chemie III, sid. 273. 
**) Så benämner Oadolin det dels såsom syre dels såsom väte i 
föreningar ingående vattnet. 
