204 
icke annat än effekten af partiklarnes elektriska polaritet, 
elektriciteten är primura agens i all kemisk verkan, är ljusets 
och värmets upphof“* **) ***) ). En jemförelse emellan Berzelii och 
Gadolins teorier lärer således, att de båda hvilade på samma 
grundtanke om elektricitetens och den kemiska frändskapens 
förhållande till hvarandra, ehuru Gadolin aldrig utbildade 
sin theori så i detalj som Berzelius gjorde det och fastän 
äfven skilnader af högst väsendtlig art förefinnas dem emellan. 
Men Gadolins teori är äldre än Berzelii^ så till vida att han 
redan år 1816, om ej förr, uttalade den. Häraf måste ovil- 
korligen följa att Gadolin sjelfständigt kommit till dessa 
åsigter och denna teori jemte Sckweiggers^^) utgjorde de när- 
maste, ehuru litet eller alls intet observerade, förelöparne till 
Berzelii i kemins utveckling så betydelse fulla system. 
Någon vidare granskning af Gadolins teori i dess en- 
skildheter skulle leda till en onödig vidlyftighet. Endast en 
punkt torde behöfva ett närmare beaktande, neml. läran om 
vattnets konstitution och dermed sammanhängande frågor, 
som spela en så stor roll uti teorien för salterna. Såsom 
sagdt leddes han på dessa tankar af Ritter, som genom en 
mängd omsorgsfullt utförda experimenter hade trott sig kunna 
bevisa, att vattnet genom elektriciteten icke upplöstes i sina 
enkla beståndsdelar utan förändrades såsom ofvan är omta- 
ladt. Denna åsigt delades icke ensamt af Gadolin, äfven an- 
dra såsom Oersted^"*^) hyllade någon tid densamma och Ritter 
var äfven i sjelfva verket en bland sin tids utmärktaste veten- 
skapliga förmågor. Om man beaktar dessa förhållanden, så 
skall man helt säkert skänka sitt erkännande åt Gadolins 
*) Berzelius, Lärbok i kemin III 1818, s. 77. 
**) Kopp, Gesch. (1. Chemie II, s. 339. 
***) Oersted Sami. Skrifter, V, Köbenhavn 1851, s. 17 ff. 
