10 
Marcliantia och soin omslöt blott eii enda art, den sedan äldsta tider kända Lichen eller 
Ilepatlcd, d. v. s. den nuvarande 31. polyniorpha. 
Ungefär samtidigt med dessa begge väsendtliga förbättringar inom den beskrifvande 
botaniken, nemligen lvay’s särskiljande mellan spor- och fröväxter samt mellan mono- och 
dikot}dedoner, och Tourneforts grundläggande af genusbegrep[)et, skedde på det morphologiskt- 
physiologiska fältet en epokgörande upptäckt, hvilken måste i hög grad återverka på den 
deskriptiva delen af växtkunskapen. Det var läran om generationsorganernes förhållande till 
h varandra; sjelfva befruktningsprocessen var naturligtvis en gordisk knut, som först under 
aldra sista decennierna kunnat få sin nöjaktiga lösning. Iledan i sitt stora arbete The Ana- 
tomy of TI anfs, 1G82, omtalar den namnkunnige Nehem. Grew, sekreterare vid Royal Society, 
född omkring 1G28 och död 1711, att Professor Millington i Oxford till honom yttrat sin 
förmodan att ståndarne tjenade såsom hanligt element till alstrande af frö; 1G81 anmärkte 
den förut omordade Bobart att inga frön uppkomme af LycJmis dioica, derest ståndarne 
saknade knappar. Afven J. Ilay förklarade 1G8G sin åsigt vara att ståndarknapparna måste 
innehålla den maskulina principen. Sexualitäts-theorien var dock långt ifrån derigenom be- 
visad, utan måste åsigtens riktighet ådagaläggas genom försök. Sådana anställdes af Ilud. Jac. 
Oamerarius, Professor i Tubingen (född 1GG5 och död 1721), och tillkommer honom sålunda 
äran af att vara den förste som nästan till full evidens bevisade ståndarnes och pistillernas 
motsvarighet till djurens könsorganer; detta gjorde han i Epistola ad D. 31icli. Bern. Valentini 
de sexa 'plantanm 1G94. Detta arbete var likväl redan på sin tid så sällsynt att endast 
få hörde talas derom och ännu färre hade tillfälle genomläsa det. Åsigten banade sig derför 
väg blott långsamt, men, då den blef mera känd, vann den nästan öfverallt varma anhän- 
gare, ja t. 0 . m. allt för enthusiastiska, ty inom kort trodde man sig beträffande sporväxter- 
nas generationsförhållanden känna nästan allt, således vida mera än vetenskapen ännu i dag 
mäktat utforska. Derför äro ock de gamles åsigter härutinnan i sanning ett af vetenskapens 
gladaste kapitel, ty så helt och hållet ur luften gripna, så naivt och tväi säkert framställda 
äro mången gång deras idéer. 
Befvermossornas kunskap inträdde nu i ett nytt vida högre skede, ty på samma gång 
man efterforskade nya former i naturen, undersökte man hvilka af dem som borde anses 
såsom egna genera och letade efter deras könsorganer, vetenskapen hade sålunda gått vida 
mera på djupet. 
Deras frukt beskrels först i Leopoldiner Akademiens Epkemerlder cent. 5 och 6, 
append. (1717), af den såsom mosskännare senare mycket berömde Joh. Jak. Dillen; hvad 
lefvermossorna angår, så öfverträftäs han likväl vida af Micheli, om hvilken vi snart skola 
orda. På nu anförda ställe skildrar den förre fruktens byggnad hos Badtda eompdanata 
och Tndlania tamarisci, hvarvid han på grund af sporernas likhet med frömjölkornen kommer 
till det resultat att thecan är deras hanliga organ, ett misstag som allmänt adopterades till 
