5 
jemförelsevis ganska få bland dem återstodo efter Dillen åt andra att upptäcka. Af alla 
de nyss uppräknade benämningarna på MarcJiantia polymorpha, denna den högst utvecklade 
Ibrmen af allt hvad mossor heter, måste särskildt tvänne framhållas nemligen Liclicn och 
Heptatica'^), såsom hon af de aldra fleste kallades ända till 1729, då Micheli’s epokgörande 
arbete utkom. Det förra namnet tillädes så småningom alla senare upptäckta, särskildt 
frondosa, lefvermossor, så att Liclienes rätteligen äro synonyma med Hepaticce (frondosas) 
men Tournefort tog sig friheten att i sina Élémens af år 1694 öfverföra detsamma på lafvarne, 
ett godtycke mot hvilket bland andra Dillen på det bestämdaste opponerade sig, så att ännu 
i hans Hist. musc. (1741) finna vi Liclienes liktydiga med nutidens Marcliantiacece. Då Linné 
adopterat Tourneforts omdöpning, har till och med minnet af den ursprungliga äkta bety- 
delsen af försvunnit. Lafvarne åter hade olika slägtnamn (ehuru vi ej kunna 
antaga detta begrepp såsom klart medvetet hos de äldre botanisterne) allt efter bålens olika 
form; så kallas de med nedtryckt, platt och skiflik thallus ännu hos Dillen Liclienoides, 
emedan de till allmänt utseende erinra om Marchantia, de åter som ega upprät och styf, 
mer eller mindre trind bål Coralloiäes, samt slutligen de som äro försedda med lång och 
smal, trind och vanligen från trädens stammar nedhängande thallus, bära namnet Usnea. 
Hvad åter „Hepaticcd‘ angår, så utsträcktes det af Vaillant (1723) till nästan alla lefver- 
mossor, och 1729 betecknade Micheli, Hepaticologiens geniale och skarpsynte grundläggare, 
dermed ett slägte, närmast intill Marehcmtia March.-f. (af 1713) och som innefattade, enligt 
den nu gängse nomenklaturen, Fegatella conica, JReloidia liemisphcericci och Grimaldia dichotoma, 
fastän redan 1719 Dillen hade utmönstrat vår vanliga blåsippa och gifvit henne slägtnamnet : 
liepaiica. Men Adanson deremot bibehöll Micheli’s åsigt och slägte, samt kallade just deref- 
ter hela afdelningen (Lefvermossorna) för Hepaticce i sitt utmärkta arbete: Familles des 
plantes, 2, p. 14 (1763), hvilken benämning sedan dess städse begagnats, oaktadt slägtnamnet, 
efter hvilket hela gruppen är uiDpkallad, blifvit öfverfördt till JRanunculacece ! Bäst vore om 
det läte förena sig med de vanligen antagna principerna inom nomenklaturen att använda 
Hepatica i stället för Fegatella för den gamla Marchantia conica, så mycket mer som 
blott ytterst få kunnat gå in på att skilja blåsipporna generice från hvit-, gul- och rödsippor. 
Mot slutet af seklet befriades de botaniska publikationerna allt mer från sin phar- 
makologiska barlast och blefvo af rent vetenskapligt innehåll, en förändring som konse- 
quentast genomfördes af Caspar Bauhinus, född i Basel 1550 och död såsom professor 
derstädes 1624, först i hans Frodromus (1620) och senare i Finax (1 ed., af 1623). Denne 
framstående forskare afslutade, kan man säga, den peripatetiska riktning botaniken haft allt 
*) „HepatiGa dicitur, vel quoniam ejus folia hepatis lobum »mulantur, quera vulgus alam vocat, vel 
quia hepati medeatur;“ Mich. Nov. pl. gen., p. 3. 
