största delen okända, såsom äfven deras namn alltmer sjunkit i glömska. Men en af dem 
lyser dock för oss såsom Naturforskningens Fader, nemligen Aristoteles, Peripatetiska 
skolans grundläggare. Detta under af vidsträckt lärdom och skarpsinne var son af Niko- 
machos, lifmedikus hos Makedoniske konungen Amyntas II, och föddes år 384 f. Chr, i sta- 
den Stagiros i Chalkidike, hvaraf hans binamn Stagirites, och var troligen athenare till 
härkomst. lians lefnadsöden äro så allmänt bekanta, att de ej behöfva närmare omordas. 
Vid sin död, som inträffade i Chalkis på Euboea år 322, testamenterade han sina skrifter, 
bland dem äfven sin Theoria plantarum åt sin mest framstående och mest älskade lärjunge 
Tyrtamos, född omkring år 390 f. Chr. i Eresos (deraf E res i os) på ön Lesbos och af 
sin lärare kallad Theop hr astos för sin vältalighets skull. Denne efterlemnade vid sin död 
i Athen omkring år 300 en stor mängd skrifter (ensamt Diogenes anför 227 olika titlar 
deraf), som, åtminstone hvad de exoteriska angår, skola sålts till Ptolemmos Philadelphos 
och af honom uppställts i det vida beryktade bibliotheket i Alexandria. Första upplagan af 
hans egentliga botaniska arbete: De historia et de eausis trycktes i Venedig år 
1483. Under Alexander den stores långvariga och vidsträckta fälttåg upptäcktes en mängd 
nya plantor som i detta Theophrasti arbete omtalas, jemte alla dem som voro författaren 
bekanta från sedan länge kända länder. Antalet deri upptagna växter är följakteligen ej 
så ringa, men då han i de flesta fall ej ger några beskrifningar eller, om dylika lemnas, 
blott synnerligt ofullständiga, samt dessutom han sjelf ej synes gjort några, åtminstone vid- 
lyftigare, resor, utan för det mesta åtnöjer sig med att meddela hvad andra honom berättat, 
så är det ofta rent af omöjligt säga hvad för en växt som menas med ett visst namn. I 
dess ställe omtalas vid många former den praktiska användningen, vare sig i medicinen, 
tekniken eller hushållet, så att deraf äfvensom af andra små notiser man någongång varit i 
stånd att leta sig till sanningen. Att lemna en redogörelse öfver detta botanikens förstlings- 
arbete ligger alldeles icke inom planen af denna lilla obetydliga uppsats och är dessutom en 
fråga den författaren på intet vis är vuxen. Vi böra derför inskränka oss till vår egentliga upp- 
gift, som består i att här för första gången lemna en framställning af Hepaticologiens öden 
till och med Linné, och få nu derför blott framhålla att redan Aristoteles och Theophrastos 
under namn af IziyjiV *) **) eller ppuov upptaga en lefvermossa (Marchantia polymorp>ha). Der- 
under inbegripas dock otvifvelaktigt flera andra former tillhörande dels Marchantiacéernas 
dels Lafvarnes grupper, detta åtminstone hvad den förra benämningen beträffar; Ppuov synes 
deremot företrädesvis (?) af dem användas för sådana växter som äro lågt organiserade och 
*) En redogörelse för grimdtankarne i detta arbete har leinnats af Professor El. Fries i hans Botaniska 
utjiygter, 1, pp. 150 — 171. 
**) „A£r/Tjv Lichen vel a Xdyui lingo, lambo, quod radicibus suis lanosis succum udum lingat sugat- 
que, vel ab effectu, quia lichenas i. e. impetigines sanat;“ Dill. Hist. mitsc., p. 515- 
