2 
lopp utbildade sig en primitiv läkekonst, vid den sjukes behandling stödjande sig dels på 
rå öfvertro och vidskepelse, dels på de genom långvariga försök och derigenom vunnen 
erfarenhet eröfrade och kända läkemedlen. Naturen sjelf lärde menskan sålunda att be- 
gagna sig af växternas helsogifvande egenskaper, hvarvid den sednare mångengång till egen 
skada kom underfund med att rätt talrika växtformer, använda öfver ett visst mått, voro 
giftiga, på samma gång hon måste medgifva att just dessa i särskilda gifna fall och i lämp- 
lig dos voro de kraftigaste läkemedlen. På sådant sätt utvecklade sig småningom kunska- 
pen om växternas, äfvensom ock om vissa djurämnens och oorganiska kroppars läkande förmåga. 
Allt efter som menskorna i större grupper förenade sig till fastare slutna samhällen, måste 
ock arbetets fördelning omedvetet tillämpas och en särskild klass uppstå af dem, som besutto 
speciela insigter i sjukskötsel och allt hvad dertill hörde; vanligen hade de ock hand om de 
religiösa ceremonierna, hvilka utgjorde en ganska dryg del af den egentliga helsovården. 
Härmed var naturvetenskapernas första början anlagd. Vi se derför att den s. k. tilläm- 
pade naturkunnigheten räknar vida äldre anor än den rena vetenskapen, som endast under 
senare tider kunnat uppkomma såsom ett andligt corollarium ur de under många årtusendens 
lopp så småningom mer eller mindre lösta frågorna om tillfredsställandet af mensklighetens 
rent kroppsliga behofver, då menskan skapat sig så pass välstånd att hon hade tid och råd 
öfrigt för annat än rent materiela spörjsmål, då anden kunde arbeta sig fram ur stoftet och 
föra sitt eget fria tankelif. — 
I den äldsta chinesiska, indiska, egyptiska och judiska literaturen behandlas äfven 
föremål ur växtriket, ehuru naturligtvis från religiös eller praktisk synpunkt, eller ock från 
begge på en gång; så skall det finnas ett chinesiskt arbete om drogerna af icke mindre än 
52 band och som uppgifves vara författadt omkring 2500 år f. Chr. Men att orda om denna 
växtkunskapens gråaste stenålder tjenar till intet, utan må vi direkt öfvergå till den tid, då 
man kan säga denna vetandets gren började skjuta ut renare och kraftigare skott. Och 
från hvilket annat håll kunde man väl vänta denna vår vetenskaps morgonrodnad, än från 
bildningens lager- och olivprydda vagga; Grekland, der läkekonsten och särskildt therapien 
redan under den odödlige Hippokrates (omkr. 460 — 377 f. Chr.) så högt svingat sig upp. 
Här lefde utom de egentliga läkarne (iaxpoi) talrika s. k. piCox6[jLoi, ett slags drog- 
samlare och qvacksalvare, och cpapp-axoTicoXai d. v. s. apothekare, hvilka dock till aldra största 
delen drefvo sitt yrke groft handtverksmässigt, ehuru en och annan af dem höjde sig öfver 
mängden genom observationsförmåga och andlig begåfning. Ojemförligt mycket mera gagn 
för vetenskapen uträttades dock af Greklands talrika enkyklopedister eller filosofer, som ville 
med sitt vetande om arma allt i universum och derför ätven sökte studera allt de kunde med 
sina ögon se eller med sin tanke utfundera. Skada blott att så få af dem verkligen under- 
sökte naturen, ty de aldra fleste ville ur sina förutfattade filosofiska begrepp härleda och 
förklara alla naturens mångskiftande lagar och alster. Deras arbeten äro ock numera till 
