I gråaste forntiden lefde sannolikt inenskorna hiifvudsakligast, om ej uteslutande, af 
kött, en föda som utan vidare beredning kunde njutas och som rena instinkten lärde dem 
att använda, deremot torde vegetabilier föga eller alls icke ingått i deras diät. Denna deras 
animaliska näring förutsätter, derest menskorna voro talrikare, gräsrika ocli af varmblodiga 
djur uppfyllda trakter, ett vilkor som vida bättre uppfylles af det flacka och ännu i dag af 
otaliga hjordar genomströfvade inre Afrika, än af det bergiga och djurfattigare Asien, så att 
nästan troligare är att den förra verldsdelen varit menniskoslägtets vagga; och hvem kan ännu 
ana de vigtiga bidrag till menskans uräldsta historia, som kommande undersökningar af den 
afrikanska jorden skola lägga i dagern. Då menskorna blefvo allt flera, måste äfven till- 
gången på villebråd bli knappare och fångsten drifvas med allt större svårigheter och faror, 
så att hon blef nödsakad undersöka andra henne omgifvande föremål, huruvida de kunde 
lemna henne ett nödtorftigt uppehälle, hvarvid hon snart öfvertygades om att de minera- 
liska voro odugliga för det afsedda ändamålet (ehuru vi i Otomaker, Nya-Caledonier m. fl. äga 
exempel på jordätande folkslag). Troligen frodades ock kannibalismen i förhållande till det 
ringa förråd af proteinämnen som på annat sätt kunde komma henne till godo, alldeles som 
vi ännu i våra dagar se t. ex. olika Söderhafsöars befolkning bekriga och uj^päta hvarandra 
blott i följd af brist på annan köttföda, ty i dessa trakter af jorden saknas nästan allt 
hvad varmblodiga djur heter. De som bebyggde gamla verldens näringsrikare fastländer 
tilltogo alltmer i antal och öfvergingo så småningom från uteslutande köttdiät till blandad, 
menskan från att endast bilda ett öfver stora sträckor kringströfvande jägarefolk blef först 
nomadiserande och nedslogo slutligen fasta bopålar, hon blef, hvad hennes tandbyggnad an- 
visat henne vara, liomo omnivorus, hon började alltmera till godo göra sig naturens både 
animala och vegetativa afkastning. Först fick hon nöja sig med att förtära vilda frukter, 
bär, rötter och dylikt, men, allt efter som hon undersökte jordens produkter, måste hennes 
iakttagelseförmåga skärpas, hennes erfarenhet tillväxa och förståndet utvecklas. Så små- 
ningom lärde nöden henne att odla sådana växter och djur som hon funnit vara nyttiga och 
nödvändiga för hennes uppehälle eller till skydd mot hetta, köld och väta. Derigenom vann 
hon allt större insigter i växtverldens tekniskt-ekonomiska användbarhet. Samtidigt härmed, 
under det hårda och ofta högst umbärande lif hon var underkastad och som mångengång 
tärde på hennes krafter, gjorde menskan allt närmare bekantskap med sjukdom och död, 
redan instinkten ensam ledde henne att än här än der söka bot derför och under tidernas 
