15 
vitě vyhloubenou (bez volné šupinky). Roste hojně v příkopech a na mokrých, 
bařinných místech. Má palčivě hořkou chuť, jsa s litíkem z pryskyřníků nej- 
jedovatější. Ve Švédech užívají ho prý podnes k vytahování pryskýřů a v horečce. 
14. P. veliký (R. lingua^ L. — obr. 20) náleží k našim nej statnějším 
pryskyřníkům, dosahuje až přes 1 m výšky. Vyhání z tlustého, rourovitého od- 
denku, kterým tkví v bahně, silné, oby- 
čejně přímé, dutě lodyhy s dlouhými, čár- 
ko v i tě kopinatými listy, které jsou 
přisedlé; jen dolejší listy jsou krátce 
řapíkaté. Veliké (mezi všemi pryskyřní- 
kovitými největší), zlatožluté květy sedí na 
stopkách oblých. Jamky medové na 
spodu plátků kor. jsou téže povahy jako 
u druhu předch. Roste v bařinatých pří- 
kopech a rybnících v Čechách i na Moravě. 
14 . P. omějolistý (R. aconitifolius^ 
L. — obr. 2 1 ) má lodyhu až přes i m 
vysokou, nahoře větvitou; listy spodní jsou 
řapíkaté, hořejší přisedlé a všecky dlanitě 
dělené v 7, 5 nebo 3 úkrojky, které jsou za- 
stříhovaně pilovité a často opět ve 3 cípy 
více méně rozeklány. Květy jsou bílé, čímž 
rozeznává se tento pryskyřník ode všech 
našich druhů rostoucích na suší. Plátky ko- 
runní mají medovou jamku rourkovitou a 
povytáhlou v šupinku. Roste jen v lesích 
vyšších hor ; Šumavy, Rudohoří, Krkonoš, 
hor Orlických a Kladských, Jeseníku a 
Beskyd. 
Z cizích pryskyřníků zasluhuje zmínky 
p. asijský (R. asiaticus L. — obr. 22), 
který se pěstuje někdy vedle p. plazivého, 
pod jménem »vojenských růžiček«, s plnými 
květy (M) v zahradách. Poznává se dle po- 
dlouhlých hlízek, které sedí ve svazečku 
při kořeni, dle huňatých lodyh, a dle veli- 
kých, žlutých květů s fialovými prašníky. 
Roste na suchých kopcích v Řecku; byl 
už starým Řekům znám a počítán mezi 
proslulé byliny léčivé. 
Rod 2. (Ficaria"^ verna^ Huds., Ranunculus ficaria L, Feigwurz — 
obr. 23) má při kořeni kyjovité hlízky, naduřelé to kořeny vedlejší. Lodyha, obyčejně po- 
léhavá, jest tak jako listy lysá, rozvětvuje se a nese řapíkaté, okrouhle srdčité, nedělené, 
b z lat. li ligu a = jazyk, vzhledem ke tvarů listů, které ii většiny pr^-sk^-řiiíků jsou 
dlanitě dělené, u tohoto druhu však a předcházejícího jsou nedělené, dlouze jazykovité. 
-) Z lat. acouituui = oměj foliům = list. 
h Dříve uazý^’ala se tato bylina Chelidoniiiui minus, česky cel i dona menší 
neboli sou po v é koření (Matthiolův Herbář str. 206.) Nynější název orsej, dříve orsaj, 
jést vzat z Wodňanského a etymologie jeho jest nejistá. Jungmann upozorňuje na franc. 
orseille = lišejník barvířský. 
Latinské jméno ficaria utvořeno dle podoby hlízek kořenových k chorobným 
výrůstkům, zv. fíčky (condyloma). Odkudž též něm. Feigwur zkraut. Matthioli píše: 
»(Celidona) má zvláštní moc a vlastnost, oduřelé zlaté žíly, též i fík v zadku hojiti a 
uzdravovat! (odkudž také jméno u Němců obdržela, Feigwurzkraut), kdyby čerstvé listí 
její a kořen ztluka přikládal, aneb práškem ta místa zasejpal.« 
b Lat. vernus = jarní. 
20. Pryskyřník veliký. 
