152 
jejich mají malé prašníky, jež však přilehají těsně na bliznu a pylem svým ji 
zúrodňují. I vyvinují se z těchto nepatrných kvítků dokonalé plody, jež často, 
zvláště je-li půda kyprá, zarývají se do hlíny a tam dozrávají, tak že semena na po- 
vrch země se ani nedostanou (obr. 249). 
Violka vonná roste hojně na stinných místech, zejměna v plotech, houštinách 
a na trávnících. Jest pro libovonné květy, jež rozvíjejí se záhy na jaře, velice oblí- 
bena a pěstuje se též (často i s plnými květy) v zahrádkách a kořenáčích. 
Z čerstvých kor. plátků dělá se » 
a jejž lékaři odporučují proti kašli. Kn 
ze suchých nebo čerstvých listů. 
/ 
249. Violka vonná 
s kleistogamickými květy a plody; s semeno s pří- 
věskem -p. 
violkový syrup", jímž cukráři barví cukroví 
e i p p káže proti silnému kašli piti odvar 
Názor lidu, že violka vonná pozbývá 
po první jarní bouřce vůně, možno vy- 
světlit! asi takto : Violka vonná odkvětá 
již koncem dubna a začátkem máje, tedy 
250. Violka srstnatá. 
dříve nežli začínají jarní bouře; v tě době však začne rozkvétat! v. psí (viz č. 9), 
která violce vonné celkem se podobá, ale nevoní. 
Dle orientálské pověsti vznikla violka ze slz Adama, jež ronil od radosti, 
když archanděl Gabriel zvěstoval mu milost. — Dle řeckě báje prosila krásná dcera 
Atlantova Joviše, když ji Apollo, bůh slunce, pronásledoval svými horoucími paprsky 
ji líbaje, aby jí před Apollonem zachránil ; Joviš se smiloval a proměnil ji v skromnou 
fialku, která nyní ve stínu před oslňujícím sluncem se skrývajíc z vděčnosti svému 
ochránci libou k nebesům dýše vůni. 
2. V. srstnatá (V. hirta L. - obr. 250) podobá se velice v. vonné, má 
však odstálé, krátce srstnaté, tmavozelené listy srdčitě vejčité, květy nejčastěji 
světle fialové, nevonné a nikdy ne vytvořuje z krátkočlenného, šikmého 
oddenku p 1 a z i vý c h výběžků. Vejčité palisty jsou po krajích krátce třásnité. 
