392 
Roste hojně na suchých lukách a polních mezích. Hodí se dobře ku pěsto- 
vání jako picni rostlina v krajinách s drsnějším podnebím a kamenitou půdou. 
Z drobnohledných hub, jež na 
vojtěšce nejčastěji cizopasí, buďtež 
uvedeny : 
Uromyces striatus Schreb., 
působící na listech drobné, rezavé 
skvrny; a Erysiphe Martii Lév, 
vytvářející na rostlině bílé, plísňovité 
povlaky, v nichž později lze spatřiti 
drobounké, černé tečky. 
3. Často vyskytuje se mí- 
šenec obou předcházejících druhů, 
podobný více vojtěšce, s květy ze 
žlutá do zelena nebo fialova 
přecházejícími a luskami v i — 1V2 
závitu stočenými, který Persoon 
považuje za druh samostatný a nazývá 
tol. zvrhlou (M. media). Jinak slově též vojtěškou písečnou, poněvadž se 
pěstuje s nejlepším zdarem na písčitých pozemcích. 
624. Vojtěška ; / lusk (zvětš.r 
2. Vojtěška neboli lucinka^ francouzská (lucerka^, iucer) (M. sativa 
L., Luzerne - obr. 624) vyhání z dřevnatého oddenku, na jehož koříncích bývají 
— jako u mnohých jiných motýlovitých - drobně, růžencovité hlízky neboli my- 
kodomatie, četné vystoupavé i přímé lodyhy s podobnými listy, jaké má druh 
předch., ale ovšem většími. Stopkaté úžlabní hrozny, rozvíjející se od června až 
do září, skládají se z četných květů 
barvy nej častěji fialové, jež opylují 
se týmž způsobem, jak vysvětleno 
bylo u druhu předch. 
Lusky (/), obsahující hnědá, 
ledvinkovitá semena, jsou hlemýž- 
ď ovité stočeny ve 2-3 závity. 
Pěstuje se hojně jako rostlina 
picni (zejména pro koně) na polích; 
zvláště dobře se jí daří na hlubokých, 
vápenitých půdách. Původu jest asij- 
ského. Dostalať se za Alexandra Veli- 
kého z Medie do Řecka a z Řecka 
v 1 6. století do severní Itálie, odkudž 
rozšířila se po ostatní Evropě, ba 
až do Ameriky. 
4. Na vápenatých stráních Pavlovských hor a Mikulovských kopců, jakož i na Sv. 
Florianku u Krumlova v jižní Moravě vyskytuje se t. rozprostřená (M. prostrata 
jacq. — obr. 625), podobná velice t. srp o vité, ale jen asi 2—3 dm vysoká, 
9 Pochází tak jako rus. aionepna, chor\’. lucerna z něm. Luzerne, a to nejspíše 
z celt. luzu, luzuen = bylina; tedy nikoliv od _ švýcarského města Lu žernu, jak ně- 
kteří mylně vj-kládají, domnívajíce se, že z okolí jeho se k nám dostala. 
