Cisopasné rostliny — Cárkovité listy 
29 
O cibiilkatých pupenech, s nimiž se potkáváme na př. u kyčel- 
nice cibulkaté (Dentaria bulbifera — II, 87), lomikamene zrnatého 
(Saxifraga graniilata — 11,596), lilije cibulkonosné (Lilium bulbiferum — 
IV, 325), viz pod heslem pupeny, odst. 5, 
Pozn. Někdy bývají omylem za cibule považovány hlízy, zaobalené v šu- 
pinách, na př. u mečíku (Gladiolus — IV, 238), šafránu (Croccus — IV, 
241), ocúnu (Colchicum — IV, 316) atd. Hlavní rozdíl mezi pravou cibulí 
a hlizou jest ten, že cibule jest tvořena ze zdužnělých listů, kdežto hlíza ze 
zdužnělé osy. 
Cizopasné rostliny neboli parasity jsou ony, jež, nemajíce namnoze 
chlorofyllu a nemohouce si tudíž z neústrojných sloučenin potravu samy při- 
pravovati, berou ji hotovou rostlinám jiným. 
Nejvíce cizopasnic vyskytuje se mezi nižšími rostlinami tajnosnubnými, 
zvláště houbami; náležejíť k nim všecky sněti, plísně, rzi a j., které, žijíce 
v pletivu živých rostlin, jsou příčinou rozmanitých chorob, jak o tom více 
pověděno pod heslem choroby rostlinné. 
Ale i mezi rostlinami jevnosnubnými možno nalézti takové, jež buď 
veškerou nebo alespoň jistou část potravy přijímají z těla jiných rostlin. Jsou 
to z naší květeny zejména: kokotice (Cuscuta — III, 232), z á ra z y (Oroban- 
cheae — III, 58), rostliny kokrhelovité (Rhinantheae — III, 68/), 1 n ě n ky 
(Thesium — IV, 13) a o chrne to vité (Lorathaceae — IV, 7). 
Pozoruhodno, že valná většina rostlin cizopasných náleží k srostloplátečným. 
Jak jsou k cizopasnému životu uvedené cizopasnice zařízeny, o tom bližší 
poučení nalezne čtenář u příslušných rostlin samých. 
Cyklické květy — viz heslo diagram, odst. I. 
Cárkovité listy (folia linearia, linealische, linienfórmige Blátter — obr. 178^) 
— jsou úzké, mnohokráte delší než širší a po celé délce asi 
stejně široké, tak že okraje jejich jsou rovnoběžné nebo skoro rovnoběžné. 
Súžují-li se ke konci do špičky, děje se tak obyčejně znenáhla. 
Vyskytují se na př. u koukole (Agrostemma githago — II, 247), vět- 
šiny hvozdíků (Dianthus — II, 258), kolenců (Spergula — II, 276), lnice 
obecné (Linaria vulgaris III, 93), levandule (Levandula spica • — III, 
193), lněnky (Thesium — IV, 13), rostlin amarylkovitých (Amaryllideae 
— IV, 219), mnohých li lij ovitých (Liliaceae — IV, 323), sítin o vitých 
(Juncaceae — IV, 382L trav (Gramineae — IV, 402), š á ch o r o v i t ý c h 
(Cyperaceae — IV, 527), orobincovitých (Typhaceae — IV, 590) a je- 
hličnatých (Coniferae — IV, 61 1). 
K čárkovitým listům náležejí : 
«) Listy nitko vité (folia filaraentosa, fadenfórmige Blatter — teninké 
a měkké, na př. listy chřestu (Asparagus — IV, 370). 
L, štětinovité (folia setacea, borstenfórmige Blátter) — tenké a tuhé 
jako štětiny vepře, na př. listy smilky (Nardus — IV, 435) a některých 
kostřav (Festuca — IV, 511). 
y) L. šidlovité (folia subulata, pfriemliche Blátter) — jsou tuhé a špi- 
čaté, že se jimi možno upíchnouli, na př. 1 . některých jalovců (Juniperus — 
IV, 641). 
L. jehlicovité neboli jehlice (folia acerosa, nadelformig) — známé 
listy našich jehličnatých stromů (IV, 611): borovic, smrků, jedlí atd. 
Cárkovitý tvar mají namnoze též 1. mečovité (folia ensiformia, schwert- 
formige Blátter), jejichž čepel stojí svisle, jsouc ostrou hranou obrácena k lodyze, 
jak tomu jest na př. u mnohých kosatců (Iris — IV, 231) a mečíků (Gladi- 
olus — IV, 238). 
