Fysiologie 
41 
V. Jak rostliny dýchají — respirace. 
VI. Jakým způsobem tělo rostlinné se zvětšuje čili roste a které okolnosti 
vzrůst jeho podporují - vBViist. 
VII. Jaké pohyby rostliny za života svého vykonávají a jaké jsou příčiny 
těchto pohybů — pohyby rostlinné. 
I. Chemické složení těla rostlinného (fytochemie). 
A. Na začátku stati, jednající o anatomii rostlinné (str. 4.), bylo pově- 
děno, že každý ústroj rostliny jest zbudován z buněk, na nichž rozeznati lze, 
alespoň pokud jsou mladé: bldnn, protoplasmn a jádro. 
a) Blána buněčná skládá se u mladých buněk z b u n i ě i n y neboli 
cellulosy = O5, kteráž se zbarvuje roztokem jodovým a kyselinou 
sírovou na modro. Příkladem skoro čisté cellulosy jest bavlna a tak zv. be- 
zová duše. 
Později přeměňuje se buniěina v některých ústrojích u mnohých rostlin 
v dřevovinu, korkovinu a rosol, nebo se v ní ukládají rozmanité 
minerální sloučeniny. 
1. Dřevovina (lignin, xylogen, Holzstoff) liší se od čisté cellulosy hlavně tím, 
že jest bohatší uhlíkem a chudší kyslíkem a že jodem se zbarvuje do žlutá. 
Přeměňují se v ní zejména stěny buněk ve kmenech a větvích stromů i křů, 
čímž nabývají nejen větší pevnosti, nýbrž i té důležité vlastnosti pro podporo- 
vání transpirace, že mohou v sobě rychle voditi vodu. 
2. V korkovmu (suberin, Korkstoff), která jest na uhlík ještě bohatší nežli 
dřevovina a obsahuje vždy také něco málo dusíku, přeměňuje se blána buněk 
zvláště na povrchu kmenův a větví dřevin. 
Poněvadž jest korkována pro plyny a vodní páry skoro neprostupná, jsou 
údy rostlinné, pokryté korkem, chráněny od přílišného vypařování. Kdyby toho 
nebylo, musila by voda, vystupující od kořene kmenem a větvemi až do vrcholku 
stromu, na této dlouhé cestě z rostliny v podobě par unikati a do listů by se jí 
pak ovšem málo dostalo. Také ve slupce ovoce, zvláště jádrového, a ve slupce 
bramborových hliz jest blána buněčná přeměněna v korkovinu, jak znázorněno 
na obr. 68. 
3. V rosol neboli sliz (bassorin), t. j. látku podobnou buničině, avšak vodou 
mnohem více nabubřující, mění se blána buněčná u vyšších rostlin celkem zřídka. 
Nejčastěji to bývá v povrchních buňkách některých semen, na př. lnu, jitrocele, 
šalvěje, kdoulí a j. Zrosolovatěvše na povrchu, semena taková lnou lépe k fůdě, 
což důležito jest při klíčení. 
4. Z mmerálnich sloučenin, které v bláně nebo na bláně buněčné se uklá- 
dají, jsou nejrozšířenější kysličník křemičitý a uhličitan vápenatý. 
Oběma dodává se údům rostlinným větší pevnosti. 
Kysličníkem křemičitým jsou na př. bohatý přesličky, trávy a některé 
rostliny kopřivovité. Uhličitan vápenatý vylučuje se z povrchu listů lomi- 
kamene vždy živé ho (Saxifraga aizoon — II, 600, obr. 917). 
é) Protoplasnia, vyplňující buňky v podobě sliznaté, ztuha tekuté, na- 
mnoze bezbarvé, syrovému vaječnému bílku podobné hmoty, skládá se pře- 
vážnou většinou ze sloučenin dusíkatých (bílkovin), vody a někte- 
rých, v nepatrném množství zastoupených látek nerostných. Jodovým 
roztokem se protoplasma usmrcuje a zbarvuje do žlutá až hnědá. 
Pokud jest buňka mladá, jest protoplasma buňku vyplňující stejnoměrně 
prostoupena bezbarvou, vodnatcu tekutinou — šťávou b u n ě č 11 o u. Po- 
