Fystologie 
61 
Jak mnoho vody rostlina v určité době ze sebe vypaří, o tom můžeme se 
přesvědčiti tímto pokusem : 
Obalme květináč, ve kterém jest rostlina dobře zavlažená, neprodyšným 
plechem, tak aby voda v hlíně květináče obsažená nemohla se ani povrchem 
ani průlinčivými stěnami květináče vypařovati, a postavme květináč s rostlinou 
na jedno rameno vah, na druhé rameno dejme pak tolik závaží, aby nastala 
rovnováha. I zpozorujeme brzy, kterak bude ono druhé rameno znenáhla 
klesati, na důkaz, že vody z květináče ubývá. Poněvadž přímo z květináče 
vypařiti se nemohla, patrno, že vypařila se z rostliny, která ji kořenem vssávala. 
Tímto pokusem možno zároveň dokázati, že transpirace jest tím mocnější, 
čím sušší je vzduch, v němž rostlina roste, čím vyšší jest teplota a čím více jest 
rostlina sluncem osvětlována. 
Ale ještě jiným pokusem možno se přesvědčiti, že rostliny listy svými vodu 
vypařují. Nastrčíme-li na listnatou větev nějaké rostliny (na př. lípy) skleněnou 
láhev a po nějaké době láhev ochladíme třeba tím, že na ni lejeme studenou 
vodu, láhev se uvnitř orosí. Vodní páry, které se z listů v láhvi uzavřených 
vypařovaly, hromadily se v láhvi a srazily se nyní, byvše ochlazeny, v krůpěje. 
Ačkoli jest pro zdárný vzrůst rostliny, jak už svrchu bylo pověděno, tran- 
spirace velice důležitá, přece nesmí překročili určitých mezí; kdyby se totiž vypa- 
řovalo z povrchu rostliny více vody, nežli jí může rostlina v čas z půdy svými 
kořeny sehnati, rostlina by vadla, až by docela zahynula. Proto jest pokožka 
(epidermis) listů ztloustlá, tak že vody resp. vodních par nepropouští, a prů- 
duchy, jimiž jedinými voda z rostliny může odcházeli, jsou tak zařízeny, že se 
jimi transpirace reguluje, jak jest blíže vysvětleno pod heslem a n at o m i e, odst. 
III, A, y. 
Kromě toho podporuje, po případě omezuje se transpirace ještě jinými 
způsoby: U rostlin, které nemají nouze o vodu, rostouce na místech vlhkých až 
močálovitých, podporuje se transpirace přede vším tím, že jest o to postaráno, 
aby rosa nebo voda dešťová povrch jejich pokud možno nesmáčela a průduchy 
neucpávala. Některé rostliny tcho druhu jsou na př. na povrchu ojíněny, t. j. 
povlečeny jemnou vrstvičkou vosku, k němuž voda nelne, jiné mají listy obráceny 
k obloze hranou, nikoli plochou, tak že dešťová voda se na nich nezadržuje (na 
př. kosatce — IV, 231), některé jsou porostlé na lodyze v určitých řadách 
chlupy, jež vodu jednak do sebe vstřebávají, jednak s rostliny svádějí, při 
čemž ostatní povrch mezi těmito řadami chlupů zůstává namnoze od vody ušetřen 
(na př. ptačinec obecný — II, 282, rozrazil rezekvítek — III, 78); 
opět jiné mají listy rozeklány ve š p i č a t é úkrojky, po nichž voda s čepejí snadněji 
stéká, nežli by stékala, kdyby byly listy celokrajné (na př. javor mléčný — 
II, 310). Ostatně prospívá transpiraci v tom ohledu velice i ta okolnost, že 
bývají průduchy zpravidla na spodní straně listů mnohem více zastoupeny 
nežli na straně svrchní. 
U rostlin, které rostou na suchých, vyprahlých místech, omezuje se 
transpirace. Některé, na př. rozchodníky (Sedům — II, 433) mají listy značně 
tlusté až válcovité, tak že povrch, jímž se stýkají se vzduchem, jest poměrně 
malý, a při tom bývá pokožka listů velice silná, na průduchy chudá; jiné, 
k nimž náleží na př. janovec (Sarothamnus - II, 406), mají sice listy ploché, 
ale poměrně nepatrné, opět jiné, např. divizna velkokvětá (Verbas- 
cum phlomoides - III, 70), jsou na povrchu pokryty hustou plstí, ve kteréž 
vodní páry z průduchů odcházející se zadržují, tak že jest rostlina jako 
vlhkou houní potažena. 
3. V odstavci o assimilaci bylo pověděno, že přeměna sloučenin neůstroj- 
ných ve sloučeniny ústrojné děje se hlavně v listech a že prvním výrobkem 
assimilace— prvním assimilatem jest škrob, po případě cukr (dextrosa). 
