7S 
Fytogeografie 
Nejchudší na vlastní druhy, které by se v jiných pohraničníh horách 
českých a moravských nevyskytovaly, jest Šumava, čehož příčinu dlužno hledati 
asi v té okolnosti, že jest všecka porostlá vysokými jehličnatými lesy, tak že 
volného místa, na němž by se rostliny alpské bývaly mohly vyvinouti, jest tam 
velice poskrovnu. Šumavě vlastni jsou pouze: hořec šumavský (Gentiana 
pannonica - III, 277), všivecžezlovitý (Pedicularis sceptrum Carolinum 
— III, 114), zim olez modr v (Lonicera coerulea — III, 335), starček 
horský (Senecio subalpinus — III, 515), který však i ve slezských Beskydách 
roste, vrba velkolistá (Salix grandifolia — IV, 137) a pak zajímavé rostliny 
vodní: stolí stek s t ří d a v o k v ě t v (Myriophyllum alterniflorum — II, 608), 
ze var vzplývající (Sparganium affine — lY, 595) a šídlatka (Isoětes 
— IV, 701, 702). 
ě) V Karpatech, k nimž počítají se i Beskydy (Karpaty slezské), a v jejich 
předhořích vyskytují se — někdy ovšem ojediněle - tyto druhy rostlinné, jinde 
v naší vlasti nerostoucí: kyčelnice žláznatá (Dentaria glandulosa — II, 88), 
hu levní k rakouský (Sisymbrium austriacum — II, 102), devater nik 
skalní (Helianthemum oelandicum — II, 176), tamarýšek obecný (My- 
ricaria germanica — II, 1 69), v r b o v k a r o z m a r i n o 1 i s t á (Epilobium Dodo- 
naei — II, 588), řepíček trojlistý (Aremonia agrimonioides — II, 513), 
chrpa javornická (Centaurea javornikiensis — III, 574), hornice obecná 
(Tozzia alpina — III, 125), tořič pavouk o vitý (Ophrys arachnites — IV, 
270), kru štik maličký (Epipactis microphylla — IV, 276). 
12. Co týká se tak zv. vsácných drtihú rostlinných, které rostou jen 
v některé krajině nebo jen na několika, často pouze na jednom stanovisku, dlužno 
jich rozeznávati několik skupin : 
A- Druhy, které jsou posledními, následkem příznivých poměm nezmě- 
něnými nebo málo pozměněnými potomky květen z dob dávno minu- 
lých, kdy u nás byly zcela jiné poměry klimatické, nežli jsou nyní. Sem 
náležejí : 
a) Rostliny vyšších hor (rostl, alpinské), jež, nalézajíce ve vysokých, chladných 
polohách podnebí sobě přiměřené, udržely se lam až na naše časy z tak zv. 
doby ledové (viz heslo fy to pa laeontologie). Jest jich celá řada mezi těmi, jež 
vyjmenovány byly v odst. ii. 
/?) Rostliny, které dlužno považovali za poslední zbytky tak zv. kveteny štěpní^ 
která druhdy (po době ledové) i u nás, jako nyní na př. v jvých. Rusku veliká 
prostranství pokrývala. Rostliny toho druhu mohly se ovšem zachovat! jen na 
půdách teplých, zejména na čediči a vápně. Příkladem jich jsou : kozinec b e z- 
lodyžný (Astragalus exscapus — II, 418), křivatec český (Gagea bohemica 
— IV, 329), kavyly (Stipa — IV, 45Ó), které pokrývají dosud celé lány 
v jvých. Rusku, a j. 
?’) Rostliny květeny cernomořskě neboli pontickě, která zasahovala druhdy (po 
době ledové) z Uher přes Moravu až do Českého Středohoří, když však podnebí 
v našich zemích se po druhé ochladilo, ustoupila dále na jih ; jen na místech 
zvdáště příznivých, zejména v jižní Moravě (na př. v kotlině bývalého slaného 
jezera u Čejce) zachovaly se některé druhy této květeny podnes. Jsou to 
na př. s lano rožec (Salicornia herbacea — IV, 74), slanobýl obecný 
(Salsola káli — IV, 75), solnička (Samolus Valerandi — III, 47), šoberie 
(Schoberia maritima — IV, 76), pelyněk pontický (Artemisia pontica — 
III, 497), skryt ěnky (Crypsis — IV, 442), sivěnka bažinná (Glaux ma- 
ritiina — III, 4Ó), sápá hlíz na tá (Phlomis tuberosa — III, 149), bařička 
po mořská (Triglochin maritima — IV, 299) atd. 
B. Druhy, které rostouce hojněji v zemích sousedních, u nás činí nej- 
zazší liianici svého rozšíření anebo ojedinělé ostrůvky, od vlastního okrsku často 
