Kořen 
117 
nosti od špičky jakožto dlouhá, jednobuněčná vlákénka (obr. 147 c a obr. 148) 
přímo z pokožky mladých kořínků vyrůstá a k drobounkým částicem půdy těsně 
přilíná. *) Proto jsou mladé kořínky, vyrýpneme-li je opatrně ze země, hlínou vždy 
všecky obaleny (obr. 147 < 7 ); spláchneme-li hlínu opatrně vodou, vypadají 
pak tyto kořínky jakoby byly porostlé bílou plstí (obr. 147 b). Vlášení, jež 
nedaleko špičky hlavního kořene i kořenů vedlejších vyrostlo, nemá dlou- 
hého trvání. Vystřebavši v okolí svém vodu a výživné látky v ní obsažené, 
vyplnilo tím svůj úkol a v několika dnech po té odumře. Rostlině nezbývá, 
než vytvořiti zatím nové vlášení. Proto se 
kořeny její stále prodlužují a v nové a nové 
kořínky vedlejší se rozvětvují. Rozumí se 
samo, že ony partie kořene, na nichž vlášení 
postupně odumřelo, od špičky kořene čím 
dále tím více se oddalují a pro výživu rost- 
liny pozbývají ceny. 
Obr. 146. Kořen hlavní rozvět- 
vený v kořeny vedlejší. 
Obr. 147. Mladý kořínek s vlášení nt; 
a, obalen blinou, b bez hlíny, c vlášení zvětšené. 
Posléze dlužno uvésti, že vlášení kořenové vylučuje ostrou kyselinu, 
kterou se minerálně látky ve vodě nerozpustné nebo velice nesnadno rozpu- 
stitelné rozkládají, tak že je pak kořínky zároveň s vodou mohou vstřebávat!. 
Můžeme se o tom přesvědčit! jednoduchým pokusem : Vložíme-li pod rostlinu 
ve květináči hlazenou mramorovou desku a po čase, rostlinu vytrhnuvše, 
desku od hlíny pozorně očistíme, shledáme na ní jizvy, které uvyhlodaly ko- 
řínky", nemohouce hlouběji proniknout!. 
4. Některé rostliny přijímají výživné látky ze země prostřednictvím drobno- 
hledných hub — o čemž více pověděno pod heslem niykorrhisa- 
5. Anatomickou stavbu kořene znázorňuje obr. 149 a 150. Prvý 
představuje podélný řez špičkou kořenovou, druhý podélný řez větší části 
kořene, aby bylo viděti, jak vznikají kořeny vedlejší. Patrno, že základní pletivo 
kořene jest z větší části parenchymatické jako u stonků. Svazky cévní však, 
které jsou ve stoncích sestaveny do kruhů nebo nepravidelně roztroušeny, 
jsou u kořene směstnány do válce (obr. 150), jenž začínaje ve špičce koře- 
nové, táhne se středem kořene a připojuje se posléze k cévním svazkům 
stonku. Okolo centrálního válce svazků cévních (obr. 149/»/) jest u rostlin 
dvouděložných vrstva buněk zvaná perikambium (obr. 149/^). Buňky 
její se přehrádečným dělením stále množí, čímž kořen roste do tlouštky. 
Povrch kořene jest tvořen vrstvou buněk (e) podobné pokožce stonků, ale vnější 
*) Vlášením zvětšuje se i povrch kořínků; dle výpočtů Schwarzových připadá 
na př. na i mm^ kořínků hrachového přes 200 vláken, čímž ssací povrch zvětšuje se 
asi I2kráte. 
