Systeniaíika 
189 
Druhy, které mají některé význačné vlastnosti společné, pojíme v rod 
{geniis, Gattung). Na př. maceška troj barevná, violka vonná 
a violka psí mají stejně složený květ, ač ovšem různé barvy a různé vůně 
— tvoří tudíž dohromady rod — violek (Viola — II, 149). 
Rody se stejnými význačnými znaky shrnují se v řády neboli čeledi 
{ordo, /h!;;// 7 /ť 7 , Ordnung, Familie) a tyto opět spojují se na základě společných 
zwdkvwt třídy {classis, Classe). Na př. rod hrách (Pisum — II, 346), vikev 
(Vicia — II, 359), fazol (Phaseolus - II, 373) a trnovník (Robinia — 
II, 401) mají stejně složené květy připomínající motýlky a podobné plody 
(lusky), tvoří tudíž dohromady společnou skupinu — řád neboli čeleď m o- 
týlokvětých jinak luštinatých (Papilionaceae — II, 343). 
Řády motýlokvětých, violkovitých, růžokvětých, pryskyř- 
níko vitých atd. shodují se opět v tom, že mají korunu složenu z plátků 
volných, spolu nesrostlých, tvoří tudíž dohromady velikou skupinu — třídu 
rostlin prosto plátečných (Choripetalae), o nichž jedná celý svazek II. 
Třídy se opět spojují ve kmeny neboli typy. 
Je-li třeba, vkládají se mezi jednotlivé skupiny podtřídy (subclassis, 
Unterclasse), podřády neboli podčeledi (subordo, subfamilia, Unterordnung, 
Unterfamilie), podrody (subgenus, Untergattung) atd. 
Pozn. Je-li některý rod rostlinný zastoupen pouze jediným druhem, 
— druh monotypický^ — jest to známkou, že objevil se na povrchu zemském 
již velice dávno, tak že příbuzné druhy a přechodné tvary prodlením času 
již vymizely. K takovým monotypickým druhům z naší květeny náleží na př. 
zimozel severní (Linnaea borealis — III, 335), p iž m o vka (Adoxa moscha- 
telina — III, 341), kopyt nik (Asarum europaeum — IV, 3), jednokvítek 
(Monesis uniflora — IV, 6). 
Opakem druhů monotypických jsou druhy neustálené, mladší, u nichž 
z^Tetězu příbuzných a přechodních tvarů dosud žádný článek nevypadl. V naší 
květeně jsou zastoupeny zejména rody: o stružin níkem (Rubus — II, 472), 
růží (Rosa — II, 448), jestřábníkem (Hieracium — III, 411), pcháčem 
(Cirsium — III, 584), vrbou (Salix — IV, 119) a j. 
Co pověděno o rodu a druzích, platí i o řádech. Obsahuje-li řád rody 
sobě velice podobné, jest to svědectvím, že jest původu mladšího, anyť jednotlivé 
přechodní rody dosud jsou zachovány. K takovým řádům — přirosCným — 
náležejí na př. rostliny křlžaté (Cruciferae — II, 79), motýlokvěté (Papili- 
onaceae — II, 343), okoličnaté (Umbelliferae — II, 615)5 složnokvěté 
(Compositae — III, 387). 
K řádům nepřirozeným patří na př. p ry sk y řní k o v i t é (Ranunculaceae — 
II, 3), krtiční ko vité (Scrofularieae — III, 69), pryšcovité (Euphorbieae 
— IV, 193) atd. 
II. Pojmenování děje se od té doby, co zavedl K. Linné vě- 
deckou nomenklaturu, vždy dvěma slovy: prvým označuje se rod, druhým 
druh. Ku př. třešeň slově Primus a vitím, višeň Prunus cerasus, švestka 
Primus d om es ti ca atd., patříť všecky tyto stromy k témuž rodu — Prunus, 
majíce zcela stejné složení květů a jen hlavně v plodech se lišíce. 
Za vědecké (neboli tak zv. latinské) pojmenování rostliny připisuje se zkratka 
autora, jenž jméno to pro rostlinu zavedl. Zejména toho jest nutně zapotřebí, 
byla-li táž rostlina od dvou nebo několika autorů různě pojmenována. Viz heslo 
synonymie, na str. 188. 
Odkud autoři jména pro rostliny volili a na jakých zásadách je tvořili, 
o tom obšírněji pověděno pod heslem etymologie. 
Slož. z řec. f.ióvoc: = jediný -|- xvnoq = znak. 
