194 
Toulec — Tr idiomy 
6. Tobolky nepravidelně se trhající. Na př. ii kopy tn íku (Asarum - 
IV, 3), voďanky (Hydrocharis — IV^, 288) atd. 
Toulec (spatha, Blutenscheide) slově blanovitý, veliký listen, po případě dva 
listeny spolu srostlé, zahalující před rozvitím květ nebo i celé květenství, jak 
tomu jest na př. u rostlin am ary 1 k o v i tých (IV, 219), česneků (IV, 344) 
a ar onu (IV, 596). 
Translokace assimilatů — viz heslo fysiologie, odst. IV, 3. 
Transpirace - viz heslo fysiologie, odst. IV, 2. 
Trichom zoveme v botanice chlupovité, štětinkaté nebo šupinkaté výrostky na 
rozmanitých částech rostlinných, zejména na lodyhách, větvích a listech. Vzni- 
kajíce v nejsvrchnější vrstvě buněk (pokožce), trichomy neobsahují nikdy svazků 
cévních. Jsouce na svých podkladech hustě nebo řidčeji rozpostaveny bez vše- 
likého zákona, tvoří dohromady tak zv. odění (indumentum, Behaarung, Be- 
kleidung). 
I. Biologický význam trichomů jest rozmanitý: 
a) U bylin rostoucích nejraději na místech suchých, sluncem vy- 
prahlých, jako na př. u některých protěží (Gnapha- 
lium — III, 528), bělolistů (Filago — III, 530), 
pelyňků (Artemisia — III, 492), čistce němec- 
kého (Stachys germanica — III, 146), divizny vel- 
kokvěté (VerbascLim phlomoides - III, 70) a j., 
vytvářejí trichomy hustou pokrývku za tím účelem, 
aby se zabraňovalo přílišné transpiraci; vodní 
páry z rostliny vycházející se totiž v této plstnaté 
nebo huňaté pokrývce zadržují. 
b) U bylin, které rostou na vysokých, stu- 
dených horách, jako na př. známá protěž alp- 
ská (Qnaphalium leontopodium — III, 529), chrání 
huňatý povrch rostliny proti mrazům, o čemž svědčí 
nejlépe okolnost, že táž protěž, pěstována v kraji 
teplejším, znenáhla plstnatost ztrácí. 
Přezimující pupeny a mladé listy, rozvíjející se 
záhy na jaře (na př. u jabloní, některých vrb atd.), bývají pokryty hustou plstí, 
která později, když list dokonale se vyvinul, namnoze vymizí. Tato plsť chrání 
mladé listy zvláště za chladných nocí, nedovolujíc, aby se z nich vyzařovalo 
mnoho tepla do chladného vzduchu. 
Že plstnatý povrch tolik tepla nesálá a tudíž ani nevyzařuje, jako povrch 
hladký, o tom lze se přesvědčit! tímto pokusem: Obalíme-li kuličky dvou stej- 
ných teploměrů, vystavených na slunci, na př. listem ostružin niku kytko- 
vitého (Rubus thyrsoideus — II, 487) - jenž na svrchní straně jest lysý, 
na spodní straně však plstnatý - tak, aby při prvním teploměru byla lysá 
strana listu stranou vnější, sluncem ozařovanou, při druhém teploměru však 
aby vnější stranou byla strana plstnatá: přesvědčíme se, že v krátké době vy- 
stoupí rtuť v prvním teploměru o 2 — 3^C výše nežli ve druhém. 
c) U bylin rostoucích na vlhkých místech, jako jsou na př. pod- 
běl (Tussilago — III, 556), devětsil (Petasites - III, 558) atd., slouží 
plstnatý povrch nejen k ochraně za chladných nocí, nýbrž i k tomu, aby voda, 
zvláště noční rosa, k povrchu lisiii nelnula a průduchů, jimiž rostlina 
transpiruje, neucpávala. 
Obr. 256. Jednoduché 
chlupy proleze alpské. 
) Z řec. dqi^, loiyóg = vlas. 
