47 
Hod 12 . ^olrxloliza. Valerandova (Samolus^ Valerandi^ L., Salzbunge 
— obr. 56) vyhání z vytrvalého oddenku růžici přízemních, kopisCovitých, celokrajných 
listů, připomínajících listy známé sedmikrásky, a jednu nebo několik přímých, i — 3 dm 
vysokých, jednoduchých nebo v nemnohé větve rozvětvených lodyh, které jsou po- 
rostlé listy střídavými, vejdtými, v řapík sbíhavými až přisedlými a zakončeny 
hroznem bíl^^ch kvítků. Každý kvítek, rozkvétající v měsících letních, sedí na dlouhé 
stopce, která jest uprostřed kolínkovitě prohnuta a tamtéž opatřena kopinatým liste- 
nem, s lodyhy až sem posunutým. Stavba květů jest takováto : z vonkovitý, 
5klaný kalich, bílá, krátce zvonkovitá, 5klaná koruna a 5 kratičkých, ke koruně 
přirostlých tyčinek, s nimiž se střídá 5 neplodných, drobounkých patyčinek (c). Se- 
meník (y^) jest polospodní — čímž liší se solnička ode všech ostatních rodů 
tohoto řádu — a dozrává v kulovatou, vytrvalým kalichem věnčenou tobolku (/), 
která jest na spodu s kalichemsrostláa dozravši puká na vrcholku v 5 chlopní. 
O opylení platí totéž co u rodu předch. 
Solnička vyskytuje se jako vzácnost na slaných bařinách v Cechách u Oužic^ 
(severových. od Kralup), kde poprvé byla pozorována r. 1874, a v jižní Moravě 
u Cejče (v průhonech bývalého jezera), jakož i u Mikulova (mezi Novým Přerovem 
a Nov. Sídlem). Jinak náleží však k rostlinám po celém povrchu zemském roztrou- 
šeným, neboC byla na slaných půdách nalezena nejen po vší Evropě, Asii a sev. 
Americe, ale také v Africe a na Novém Hollandě. 
') Nejspíše z celt. saii = léčiv}' -j- mos = vepř, poněvadž prý této nebo nějaké 
podobné byliny bylo užíváno v neniocech A^epřového dobytka. 
‘^) Dle D. Valerand-a, botanika žijícího v 16. století. 
Kromě slaných močálů (podél dráhy) u Onžic jsou v Čechách ještě dvě stanoviska 
slatinná, totiž louka blíže cukrovaru ve Velvarech a pak louky u Zaječic blíž Bíliny. 
Srovu. též pozn. -) na str. 126 ve sv. II. 
