118 
navě nachovou (zřídka bílou), s horním pyskem oblou kov i tě ohnutým' 
oproti předch. druhu jest horní pysk koruny (c) jen mělce vykrojen a ušty dol- 
ního pysku jsou nedělené. Tyčinky json 2 delší a 2 kratší ; prašníky jejich, s po- 
čátku huninou spojené, skládají se též ze 2 od sebe oddělených pouzder, ale ta 
na rozdíl od světlíku lékařského jsou obě na spodu protažena v hrot. 
Opylení jest téhož způsobu jako u světlíku. Roste-li však zdravínek ve vy- 
sokém obilí* anebo vůbec ve stínu jiných rostlin, kde návštěva hmyzu je vzácná^ 
nevyčnívají blizny přes prašníky, nýbrž zaujímají místo zrovna mezi nimi, tak že 
se mohou zúrodniti autogamicky. 
Jest hojný na vlhkých polích a návsích ; kvete 
jako předch. hlavně v měsících letních. 
Někteří oddělují tento druh s následujícím 
vzhledem ku prašníkům od rodu Euphrasia a činí 
jej rodem samostatným — Odontites. 
3. Světlík žlutý (E. lutea L., Odontites’ lutea: 
Pers. - obr. 156) podobá se vnějškem a prašníky 
zdravínku; má však čárkovité nebo úzce kopi- 
naté listy i listeny cel okraj né (nebo jen slabounce 
pilovité) a květy (F), rozvíjející se až v srpnu a 
září, s korunami, žl u tý m i, jejichž pysky jsou téže 
povahy jako u druh předch. Tyčinky, všecky skoro- 
stejně dlouhé a z jícnu koruny daleko v y- 
čnívající mají prašníky hned od počátku volné 
a lysé. 
Roste porůznu na suchých pahorcích a stráních 
v širším okolí pražském, záp. Polabí a Teplicko-Ža- 
tecku, jakož i roztroušeně po jižní a střední Moravě. 
S biologického stanoviska jest tento druh zvláště 
tím zajímavý, že se podařilo vypěstovat! jej až do 
květu v pouhé hlíně, ve které nebylo mu možná 
přissáti se na kořínky nějaké hostitelky. I zdá se, že 
též jiné cizopasnice tohoto řádu (kokrhel, všivec,. 
černýš) mohou za nepříznivých okolností býti bez 
hostitelek a čerpati potravu přímo ze země, ač 
ovšem v tom případě zůstávají vždy více méně za- 
krslými. 
Rod 14 - JE5ř^l3£ horní (Bartsia- 
alpina L., Bartsche - obr. 157) vyhání z vytrvalého 
156. Svéilik žluiy ; Fv.xht. oddenku jednoduché, \ -2dm vysoké, huňaté lodyhy 
porostlé vstřícnými, přisedlými, vejčitými, vroubkované 
pilovitými listy, které čím níže na lodyze jsou menší, až přecházejí na spodu 
v žlutohnědé šupiny. Květy, rozvíjející se v červnu a červenci, vyrůstají 
v paždích hořejších listů; mají 4klaný, huňatý kalich (/c), tlamatou, fialovou ko- 
runu (c), 4 dvojmocné tyčinky (q) s prašníky téže povahy jako u zdravínku a 
svrchní semeník s dlouhou čnělkou (k), dozrávající v 2pouzdrou, mnohosemennou 
6 viz pozn. -) na str. předch. 
-) Nazvána tak Linnéem ku poctě Jana Bartsch-e, který zemřel jako lékař a 
cestoval v Surinamu (již. Americe) r. 1738, maje teprve 28 let. Celý vnějšek této rostliny 
jest temný, smutný; proto Linué, pojmenovav ji dle svého přítele, naznačil tím zároveň 
hluboký smutek nad jeho předčasnou smrtí. 
