148 
úkolem chránili vyvinující se plod, ale napomáhají též, když tvrdky dozrály, 
k jejich vymršťování. 
Opylení prvoprašných květů děje se způsobem u pyskatých rostlin obvyklým 
(str. 135); zmínky však zasluhuje, .že koncem doby květní spodní rameno blizny, 
nebyla-li blizna dosud zúrodněna, ohýbá se dolů, až se dostane k pylu, který se 
byl vysypal z prašníků na huňatý spodní pysk a v jeho chloupcích uvázl. 
Vedle obojakých květů vyskytují se též květy pestíkové a to obyčejně na 
téže rostlině, zřídka na rostlině zvláštní. 
201. Biikvice lékařská; 
F květ, c rozčísnutá koruna, a tyčinka. 
Roste v plotech a na rumištích, zvláště blíže 
lidských obydlí a kvete po celé léto. Nelibě zapáchá, 
zejména byvši rozemnuta, a hořce chutná. Dává 
dobrou pastvu včelám. Dříve se jí užívalo proti pa- 
kostnici. 
Rod 5. lékařská (Betonica^ 
officinalis L, die Betonie — obr. 201) vyhání z krát- 
kého oddenku přízemní, dlouze řapíkaté, srdčitě po- 
dlouhlé, po kraji hrubě vroubkované, namnoze 
srstnaté listy a po straně jich přímé, as m vysoké 
(zřídka krátce větvité) lodyhy v hořejší polovině 
bezlisté; v dolejší polovici lodyhy jsou však 
vstřícné listy téhož tvaru jako 1. přízemní, ovšem čím 
výše, tím kratčeji řapíkaté. Květy (i^), rozvíjející se 
od června do srpna, jsou sestaveny v lichopřeslenech 
sblížených v konečný strboulovitý klas. Mají zvonko- 
vitý, 5zubý kalich a tlamatou korunu (c), v trubce 
chloupky nezarostlou, čímž liší se bukvice od 
obou rodů předch. Z tyčinek jsou delší tyč. vnější 
(dolejší) jako u všech předch. rodů. 
Opylení děje se způsobem u pyskatých rostlin 
obvyklým (str. 135). 
Jest dosti hojná ve světlých lesích, na lesních 
lukách a keřnatých kopcích. Kořen, který odporně 
chutná, působí dávení a za čerstva nelibě páchne, 
požíval dříve dobré pověsti v lékařství; nyní užívá 
se ho ještě pouze ve zvěrolékařství. 
Rod 6. neboli kočičí chvost^ 
(Chaeturus^ marrubiastrum^ Rchb., Leonurus marru- 
biastrum L, Katzenschwanz - obr. 202) připomíná 
vnějškem, zejména hořejší částí poněkud srdeěník 
(Leonurus), od kteréhož rodu ji Linné ani neoddě- 
loval. Jest rostlina 21etá, s přímou lodyhou a světle 
0 Slově tak i v jiných řečech slovau., na př. pol. bukwica, rus. óvKBíma, čyKOBKa, 
chorw bukvica atd. 
Nazývala se původně Vettouica, poněvadž prý — dle Plinia — Vettonové, 
národ na úpatí Pyreneí ve Španělích, poprvé jí jako rostliny léčivé užívali. Ještě ve stře- 
dověku byla léčivost této byliny velice rozhlášena a dosud radí italské přísloví: » Venda 
la tonica e compra la betonie a« (prodej kabát a kup si bukvici). 
Srovn. rus. óypLaHt, pol. burzan, čes. buřeň = plevel, 
b Slož. z řec. ;fairř^ = štětina -f- ovqá = ocas, vzhledem ke kalichům a celému 
květenství. 
b Má poněkud podobnost (= aster) s jablečníkem (Marrubium, viz tam). 
