324 
1. Okurka obecná (Cucumis sativus^ L.' die Gurke — obr. 441) jest 
lletá bylina s položenou lodyhou a střídavými, řapíkatými, drsnými listy, jejichž 
srdčitá čepel jest mělce rozeklána v 5 špičatých, ostře zubatých laloků. Úponky 
vyrůstají po straně listů jako u tykve, ale jsou vždy jednoduché. Jednodomé, 
žluté květy (obr. 441 F, a obr. 442), rozvíjející se od máje až do září, 
jsou téhož složení jako květy tykve, mají však korunu skoro až ke spodu 
rozeklánu v 5 cípův. Kdežto květy pestíkové vyrůstají jednotlivě z paždí listů, 
bývají květy prašníkové někdy nahloučeny do chudých 
svazečků a mají na dně Slaločný zákrsek po semeníku ; 
prašníky jejich jsou sice skloněny v kužel, ale 
nesrůstají spolu všecky dohromady, nýbrž jen dva 
a dva (obr. 442 B, a), pátý jest volný. 
Plody, známé pod jménem okurek, jsou 
podlouhlé, rovné nebo trochu zakřivené, válcovité 
nebo tupě trojboké bobule s korovitým, později 
namnoze hladkým povrchem a chutnou dužninou, 
ve které jest uloženo šest (někdy také méně) řad podlou- 
hlých, smáčknutých semen s ostrými okraji. Na příčném 
řezu plodem pozorujeme, že jest Spouzdrý a každé 
pouzdro opět neúplnou přehrádkou přepaženo ve 
2 díly (obr. 442 A). 
Okurky pěstují se v zelinářských zahradách 
i na polích v četných odrůdách (na př. had ovité 
zelené, bílé hollandské, obyčejné kuchyň- 
ské, h r o z n o v i t é, ruské s í ť o \' a n é, a t h é n s ké 
atd.), poněvadž nezralé plody jednak se jedí čerstvé 
jako » okurkový saláP', jednak se nakládají do octa a 
koření nebo pouze do slané vody a kopru. Nej lepší 
pověsti těší se u nás okurky (na Moravě oharky) 
znojemské a bzenecké. Za hranicemi jsou 
nejrozhlášenější okurky erfurtské.- 
443. 0/cNika 
znetvořená výtokem prysk}-řice a 
vpadlými skvrnami, v nichž sídli plíseň 
Gloeosporium orbiculare. 
Pravlast okurky dlužno hledati ve Vých. Indii na úpatí Himalájí, kde dosud 
roste planě, ovšem s plody hořkými. Byla tam však také už v šerém dávnověku 
pěstována, o čemž nejlépe svědčí ta okolnost, že jméno její sukasa uvádí se již 
v sanskrtě. Z Indie rozšířilo se 
pěstování okurky do jižní Evropy; 
staří Rekové zvali ji siky os, 
nynější zovcu ji aggu ria, z čehož 
vzniklo i české a německé její 
pojmenování. Kdy dostaly se 
okurky do naší vlasti, těžko sta- 
li oviti. Zdá se však, že to bylo 
až někdy v 15. století. 
Z nečetných n e p ř á t e 1 
okurky zasluhuje pouze zmínky 
puchýřnatka Heliothrips hae- 
in o r h o i d a 1 i s, která vyssává 
list}', čímž vznikají žluté skvrny. 
444. Okurka hadoriíá. 
Z c i z o p a s n ý c h h ub A'}’sky- 
tují se nejčastéji koncem léta n a 
' I Lat. s a t i v u s = .sázený. 
■j \ iz J o s. Dniiiek: Zelinářství, nákl. A. Reiiiwarta v Praze 1891. 
