65 
bylina vyhánějící z vřetenovitého, zdužnělého kořene (A) růžici řapíkatých lysých, 
lesklých, vejčitých, tupých, na spodu často přísrdčitých, po kraji velice mělce vlno- 
vitě vykrajovaných až skoro celých listův a přímou, přes 1 m vysokou, větevnatou, 
podél rýhovanou lodyhu (B), která je porostlá střídavými listy vejěitě podlouhlými 
až kopinatými, oproti přízemním listům mnohem menšími. V hořejší části lodyhy 
a na postranních větvích přecházejí listy znenáhla v listeny, v jejichž paždích sedí 
2 — 3květá klubka ( F) neúhledných kvítků rozvíjejících se od června do září. 
Kvítky jsou v každém klubíčku spodinami spolu poněkud srostlé (A^), 
ostatně však téhož složení jako květy merlíku bílého (str. 53). Mají totiž 5dílné, 
zelenavě žluté okvětí, 5 tyčinek postavených proti lístkům okvětním a svrchní se- 
meník se 2 čnělkami, jenž však spodní polovinou s okvětím srůstá, tak že se zdá 
býti polospodním až spodním. Plod jest kulovatá nažka věnčena zdřevnatělými 
lístky okvětními (. K ). 
Opylení protandrických květů obstarávají některé druhy much, ploštic i jiného 
hmyzu, ale také vítr; ani autogamie není vyloučena. Rozkvétání trvá velmi dlouho; 
nežli celé květenství odkvete, trvá to často několik neděl, tak že v dolejší části 
již plody téměř dozrávají, když na vrcholku poslední kvítky ještě rozkvétají. 
Řepa cukrová, nejdůležitější hospodářská plodina úrodných krajů naší vlasti, 
pochází z pobřeží Středozemního moře, kde na mnohých místech roste planě, 
majíc tu ovšem kořen tenký, nezdužnělý. Ve střední Evropě počali cukrovku 
pěstovati od druhé pol. 16. století s počátku jako rostlinu picni, netušíce ovšem, jak 
důležitou stane se později plodinou tovární. Veškerá spotřeba cukru hradila se tenkráte 
pouze cukrem třtinovým, dováženým do Evropy z osad zámořských. 
První, kdo na cukernatost řepových kořenů upozornil, byl berlínský lékárník 
Markgraff, jenž o objevu svém předložil r. 1747. berlínské akademii věd 
zvláštní pojednání. Markgraffův žák, Achard, pěstoval na svém statku 
u Berlína cukrovku hlavně za tím účelem, aby docílil co největších kořenův a nej- 
větší cukernatosti a zařídil r. 1801. první továrnu na cukr řepový v osadě Kuneru 
v pruském Slezsku. Po příkladě jeho založeno pak začátkem 19. století několik 
cukrovarů v Německu a také i u nás. Ačkoli však byla doba k rozvoji cukrovarnictví 
tehdy velice příznivá, poněvadž politikou Napoleona I. evropské přístavy koloniálnímu 
zboží byly uzavřeny, čímž cena cukru stoupla až na 1 dolar za libru, přece skoro 
všechny podniky cukrovarnické dosud zřízené záhy zanikly následkem nedostatečného 
zařízení a špatných method, jimiž nebylo možno ani tolik cukru z řepy vytěžiti, aby 
se kryly výlohy. Nicméně pracovalo se zejména ve Francii na nových methodách 
a v létech dvacátých až třicátých stavěny nové cukrovary, které se už začaly vy- 
pláceti. V našich zemích postaveno nejvíce cukrovarů v létech čtyřicátých až sedm- 
desátých, od kteréž doby věnována u nás pěstování cukrovky taková p^če, že stala 
se naše vlast nejdůležitější v Rakousku a náleží nyní k zemím hospodářsky nej- 
pokročilejším v celé Evropě. 
Četné odrůdy cukrovky možno zahrnouti do. .2 skupin : 
A) Burák neboli řepa cukrová (Beta vulg. var. rapacea Koch) — jež 
pěstuje se pro zušlechtěný, dužnatý, cukerná tý kořen. Sem náležejí na 
př. odrůdy: 
a) Řepa bílá (B. alba) — s bílým kořenem. Pěstuje se v přečetných odrůdách 1 ) 
pro cukrovary. 
/?) Ř žlutá (B. lutea) — s kořenem alespoň vně žlutým a listy žlutě žilko- 
vanými. 
) Viz Ant. Kolárský: Pěstování řepy cukrovky. V Praze 1894. 
5 
