116 
celokrajné, kratičce řapíkaté, měkké listy. V chladnějších polohách, zejména v se- 
verních končinách a na vysokých horách, zpožďují se však květy a rozvíjejí se 
téměř současně s listy. 
Sličné, skoro přisedlé květy (F a obr. 146) vyrůstají po stranách větví z paždř 
loňských, na podzim spadlých listů v 2 — 3četných svazečkách zahalených s počátku 
do hnědých šupin, aby poupátka netrpěla mrazy a dešti. Mají trubkovité, vně hed- 
vábité okvětí s rozloženým 4cípým okrajem a 8 tyčinek přirostlých kratičkými 
nitkami ke trubce okvětní ve dvou kruzích : 4 v ústí, 4 o něco níže. Aby pyl 
zralých prašníků netrpěl deštěm, jest ústí trubky okvětní více méně seškrceno. 
Vzhledem k té okolnosti, že tyčinek jest dvakráte tolik, kolik okvětních cípů, 
dlužno míti za to, že druhý kruh okvětních lístků (koruna) pyl potlačen. 1 
Svrchní semeník, tvořený jediným plodolistem, obsahuje jediné visuté vajíčko 
a nese na vrcholku jednoduchou, krátkou čnělku zakončenou mískovitou, pod 
zvětšujícím sklem jako sametovou bliznou. 
Opylení obstarává především hmyz, který nápadným zbarvením květů, vůní a me- 
dovinou na dně okvětí vyměšovanou jsa lákán, květy dosti hojně navštěvuje. 
Noře sosák do květu, otírá pyl, který v jiném květu na sosáku mu uvízl, 
0 bliznu; když pak sosák navlhčený medovinou z květu vytahuje, nabírá si naň 
nový pyl ze zralých prašníků. Nedostavil-li se hmyz, mohou se blizny dle po- 
zorování Schulzových zúrodniti též pylem vlastního květu, jest to však celkem 
vzácné, jak souditi dlužno z toho, že mnoho kvítků spadne, aniž dospělo v plody. 
Dle Kernera jest opylení autogamií proto řídkým zjevem, že pyl ze zralých 
prašníků, třebas stály nad bliznou současně s prašníky dospívající, padá přece 
mimo bliznu, anyf květy stojí většinou rovnovážně. 
Zmínky zasluhuje, že v některých krajinách jsou květy lýkovce autatry- 
gické, t. j. vlastním pylem nezúrodnitelné, kdežto v jiných krajinách mohou 
blizny pylem vlastního květu býti zúrodněny. Na tento velice zajímavý zjev upo- 
zorněn byl první prof. B. Ludwig. Přesadil totiž do své zahrady dva lýkovcové 
kře pocházející z různých míst dalekého lesa. Pokud byly oba zdrávy, měly 
každého roku hojně plodů. Když však jeden z nich zahynul, odkvetl druhý vždy 
na piano, ačkoli byly květy jeho hmyzem hojně navštěvovány, ba i uměle vlastním 
pylem zúrodňovány. Jiných květoucích lýkovcův ovšem v blízkém okolí nebylo. 
1 vysvětluje Ludwig tento zvláštní případ autatrygie, maje zřetel k pozorováním 
Schulzovým, dle nichž květy lýkovce mohou býti zúrodňovány pylem vlastním, 
v ten smysl: Ustálený způsob opylení lýkovce a snad i jiných rostlin závislý jest 
často na poměrech, v jakých rostlina vyrostla. Vyrostl-li lýkovec v krajině, kde létá 
v časném jaře hojně hmyzu, opyloval se vždy xenogamicky a zvykl si na tento 
způsob opylení tak, že konečně jiným způsobem ani opyliti se nemůže — jest 
autatrygický. Rostl-li však v krajině na jarní hmyz chudé, musil si zvyknouti na 
opylení autogamií, poněvadž by jinak vyhynul. 
Po odkvetení, při němž okvětí opadává, vyvinou se ze semeníků — zejména 
na rostlinách vlhkých poloh, méně hojně na jiných stanovištích — šťavnaté, čer- 
vené peckovice (/). 
Ačkoli jsou peckovice dle udání Linnéova tak jedovaté, že jich několik 
stačí k otrávení vlka, přece požírají je rádi někteří ptáci, zvláště třasořitky, drozdi, 
konopky a červenky, vyvrhujíce nestravitelné částky se semeny v chuchvalcích 
zpátky, čímž k rozšíření tohoto kře nemálo přispívají. 
*) U cizozemského rodu Giiid ia. jest dosud vnitřní kruh okvětních lístků jakožto 
koruna vyvinut. 
