221 
Semena mají na jednom konci malý dužnatý přívěsek, na němž prý si rádi 
pochutnávají mravenci ; proto je zatahují do mravenišť, přispívajíce takto k rozši- 
řování rostliny po blízkém okolí. 
Opylení děje se xenogamicky hmy- 
zem. S počátku jsou prašníky přiloženy 
svými skulinami ke čnělce, tvoříce okolo 
ní těsně uzavřený kužel, takže ani zrnéčko 
pylu nemůže vypadnouti. Navštiví-li květ 
nějaký hmyz, na př. včela, která sbírá 
pyl a vyssává medovinu mezi zelenými 
proužky vnitřních lístkův okvětních se vy- 
měšující, zavadí především o hrotité pří- 
věsky tyčinek, uvolní kužel prašníkův a 
pyl se jí začne sypati na břicho nebo 
hruď. Zaletí-li pak s tímto pylem na jiný 
květ, otírá jej o jeho bliznu a zúrodňuje ji. 
Aby opylení hmyzem bylo zajištěno, 
květy dlouho nevadnou, zachovávajíce 
svěžest svoji někdy i po několik týdnů. 
Nebyly-li přese všecko blizny zúrodněny 
pylem cizím, mohou ku konci doby 
květní opyliti se též pylem vlastního květu ; 
kužel prašníků se totiž posléze sám uvolní 
a pyl se vysypává, při čemž ho může 
snadno něco uváznouti na blizně zúrod- 
nění dosud schopné. 
Roste v lesích, ve vlhkých hájích a 
na lukách: v Čechách hlavně v nížině 
polabské, krajích posudetských a horna- 
tině teplicko : žatecké ; na jihu, ve středu a 
na západu Čech, jak se zdá, chybí. Také 
na Moravě a ve Slezsku je rozšířen. 
Kromě toho pěstuje se vedle několika cizozemských druhů pro ranný květ - roz- 
kvétá! někdy již počátkem března — v zahradách, z nichž také zplaňuje. 
Rod 2 . BledtJLlo 1 (Leucoium 2 , Knotenblume) má oproti podsněžníku 
lístky okvětní vesměs stejné, pod koncem ztloustlé a tamtéž zelenavě žlutou skvrnou 
znamenané a prašníky bez přívěsků. Vyskytuje se u nás ve 2 druzích : 
1. Bledule jarní (Leucoium vernum L., Erinosma 3 vernum Herbich — 
obr. 296) liší se od podsněžníku, jemuž vnějškem velice se podobá, hlavně tím, 
že vyhání z cibule místo dvou obyčejně několik listů, žerná bílé okvětní lístky 
v obou kruzích skoro stejné, pod koncem poněkud ztloustlé a žlutozelenou 
skvrnou znamenané, že prašníky (F a) nemají na vrcholku výrostkův a že čnělka (b) 
jest ke konci kyjovitě ztloustlá. Někdy bývají na vrcholku stvolu místo 
jednoho dva květy. V ostatních vlastnostech i ve složení cibule shoduje se s pod- 
sněžníkem. 
Opylení obstarávají hlavně včely, sbírajíce pyl a vyssávajíce medovinu skrytou 
ve stěnách ztloustlé čnělky a v houbovitém dně okvětí. Autogamie je s počátku 
*) Vzhledem k bílým květinu, jako pol. blednie, cliorv. biela ljubica atd! 
? ) Jménem Xsvxoíov (slož. z Aevxóg = bily -j- lov = fialka) rozuměli staří Řekové 
bělokvětou odrůdu fial (Matthiola a Clieiranthus ; viz ve sv. II. str. 146. Linné přenesl 
je na tento rod. 
8 ) Slož. z řec. rjQivóg jarní -j- óo/luj — vůně. 
295. Cibule podsněžníku ' 
s slupka po loňské cibuli, c cibule letošni, loni za- 
ložená, p blanitá pochva, jejíž spodní část zdužnatí 
v cibuli pro příští rok; / zbytky po loňských listech, 
/, listy letošní, k květonosný stvol. — B schema- 
tické znázornění oněch částí, jež každého roku se 
vyvinou : x y neukončená osa, p blanitá pochva, 
/, letošni listy, k květonosný stvol. 
