356 
15. Ošlejch 1 neboli šalotka 2 (A. ascalonicum 3 L., Schallote — obr. 474) podobá 
se podlouhlými, nahloučenými cibulemi, rourovitými, šidlovitými listy a oblými, 
nenapuchlými, jen asi 1 — 2 dm vysokými lodyhami pažitce. Mívá však často ve 
květním okolíku rozmnožovací cibulky ( K ), tyčinky asi zdéli nebo delší ble- 
dě lilákových lístkův okvětních ( F) a nitky tří vnitřních tyčinek (< 2 ) na spodu 
rozšířeny po každé straně v zoubek. 
Zachovává se hlavně šikmo- vejčitými, vně hnědožlutými, uvnitř fialovými roz- 
množovacími cibulkami ( K ), poněvadž pěstován jsa málokdy dospívá v květy. U nás 
však sází se celkem zřídka. Kvete v červnu a červenci. 
Pochází z okolí Askalonu v Palestýně, odkudž do střední Evropy byl při- 
nesen za křižáckých válek. 
16. Cibule 4 obecná neboli kuchyňská(A. cepa L., Sommerzwiebel — obr.475) 
vytváří kulovatou, zhora obyčejně trochu smáčknutou cibuli, obalenou hladkými, 
nejčastěji žluto-červenými slupinami. O složení jejím pověděno ve sv. I. v Slovn. 
terminolog, pod heslem cibule. Po způsobu jiných cibulnatých rostlin obsahuje 
i cibule kuchyňská v dužnatých šupinách ostrou, štiplavou látku, která jest jí 
ochranou proti žížalám, pondravám i myším. 
V prvním roce vyrůstají z cibule zpravidla jen rourovité listy (A) a teprve 
ve druhém roce přímý, 6 — 12 dm vysoký, dutý, pod prostředkem bři- 
chatě rozšířen ý stvol (B) s konečným, bohatým, kulovatým okolíkem dlouze stop- 
katých, zelenavě bílých květů, rozvíjejících se v červnu a červenci. Podlouhlé, 
skoro tupé okvětní lístky (FJ jsou bylinné, nitky tří vnitřních tyčinek (a) jsou 
na spodu rozšířeny po každé straně v zoubek a svrchní semeník dospívá v troj- 
chlopní tobolku (f f t ) s černými semeny (z). 
Pocházejíc prý z Persie, cibule byla pěstována již v dobách nejdávnějších, 
zejména u starých Egypťanů a Židů, kteří ji s chlebem, syrovou nebo pečenou 
rádi pojídali. Také v kuchyních starověkých Řekův a Římanův byla oblí- 
bena a za tou příčinou ve zvláštních cibulových zahradách (cepinae) hojně pě- 
stována. A dosud nepěstuje se nikde tolik a tak pěkné cibule jako v Egyptě a v ně- 
kterých krajinách jižní Evropy. 
Druhdy požívala cibule kuchyňská chvalné pověsti též v lékařství, zejména 
proti moru. Odtud zachoval se podnes v některých krajinách zvyk, zavěšovati 
cibuli křížem rozkrojenou v obydlích, aby chránila rodinu od nakažlivých nemocí. 
Jinak ovšem vyhlašovaná léčivost její se dnes již neuznává; nanejvýš přikládají 
upečenou cibuli při domácím ošetřování na vředy. Odvarem ze slupek cibulových 
barví na venkově velikonoční vajíčka. 
Dlouholetým pěstěním docílilo se mnoha odrůd různého tvaru a zbarvení, 
na př. okrouhlá žlutá ž i tavs ká, tmavočervená, bílá a žlutá hollandská, veliká 
červená ulmská, veliká žlutá štuttgartská, bílá ranná pařížská, červená a 
bílá španělská, velice chutná oblíbená a madeirská atd. 
V Čechách pěstuje se nejvíce cibule u Králové Hradce íPředměřice, Plotiště, 
Svob. Dvory), u Prahy, Všetat a Budějovic, na Moravě u Olomouce, Brna a Znojma. 
*) Z něm. Aschlauch a to z lat. ascalonicum (sc. allium). 
2 ) Vzato z pol. szalotka neboli szarlotka, rus. map.iOTt; dle franc. echa- 
lotte (něm. Schalotte), jež opět souvisí s lat. ascalonicum. 
3 ) Již Pii ni us zove ten druh ascalonia, poněvadž se hojně pěstoval v okolí 
města Askalonu v Palestýně. 
4 ) Pochází tak jako pol. cebula, rus. uhóv.ih, chorv. čebul atd. od vlašsk. ci- 
polla a to od lat. cepa, cepulla. Někteří je uvádějí v souvislost s lat. caput=hlava, 
vzhledem ke kulatému tvaru cibulí. 
