410 
548), známá ozimá nebo 1 létá obilina, má přímá, až 2 m vysoká, lysá, jen nej- 
hořeji jemně pýřitá stébla řídce porostlá plochými, čárkovitými, nasivěle zelenými 
listy a ukončena úzkým, často trochu nícím, sivým, skoro 4hranným klasem, jehož 
složení jest takové: Po stranách hlavní osy neboli vřetena jsou mělké výkrojky 
(obr. 545 A) a v těch sedí vždy po jednom klásku (Jf), obráceném k ose širší 
stranou ; kromě toho sedí jeden klásek na vrcholku klasu. Každý klásek má po 
stranách dvě šidlovité plevy (p), mnohem kratší pluch, a obsahuje 2 kvítky roz- 
víjející se v máji a červnu; zřídka bývá vyvinut kvítek třetí anebo jest zastoupen 
pastopečkou. Ostře kýlnaté, na kýlu brvité pluchy ( g ) vybíhají v dlouhé osiny, 
plušky fgi) jsou bezosinné. Pod svrchním semeníkem, na jehož vrcholku jsou 2 
pérovité, po stranách klásku vyčnívající blizny, tkví svými spodinami dlouhé nitky 
tří tyčinek. Žlutavě šedá obilka (z) jest volná, s pluchou nesrostlá. 
548. Žilo; 
j jazýček ; K klásek v době květu : p plevy, g plucba, g r l 
pluška ; K l klásek v době plodu : z zrno ; D diagram 
klásku. 
Opylení děje se xenogamicky 
větrem. Za tou příčinou rozvírají se 
pluchy v dopoledních hodinách a blizny 
i tyčinky z nich vyniknou. Opylení 
autogamií a geitonogamií zdá se býti 
bez účinku. 
Žito jest nejdůležitější hospo- 
dářská plodina evropská nejen proto, 
že poskytuje mouky na denní chléb, 
nýbrž i z té příčiny, že se daří též v po- 
lohách chladnějších a méně úrodných, 
kde ani ječmenu ani pšenici nesvědčí. 
Kromě mouky vyrábí se ze zrn žitných 
také škrob a 1 í h (»samožitná«). Sláma 
hodí se dobře ku krytí střech, na po- 
vřísla jakož i za píci (zvláště v podobě 
řezanky) a za stelivo. 
Oproti jiným druhům obilným 
jest žito jakožto kulturní rostlina pů- 
vodu pozdějšího Starověcí národové 
pěstování jeho neznali. Zdá se, že 
bylo nejdříve pěstováno v jihovýchodní 
Evropě, zušlechtěno byvši nejspíše 
z ž. horského (S. montanum Guss.), 
jež dosud v jižním Rusku a odtud 
dále na východ roste zplaněle. 
Málo jest kulturních rostlin, které 
dlouhověkým pěstováním tak málo se 
pozměnily jako žito. Kdežto na př. 
ječmen a pšenice vyskytují se 
v četných odrůdách značně od sebe 
odchylných, jsou nemnohé odrůdy 
žita tak málo rozdílné, že je ani za 
pravé odrůdy nelze považovati. 
Za nejlepší odrůdu považuje se ž. probštejské, nazváno tak dle pro- 
božství (něm. Probstei) Preetzu u města Kielu v Holštýnsku, kde je s velikou 
péčí vypěstili. Ž. svatojanské, pocházející z krajin pobaltických, hodí se 
zvláště ku pěstování na zelenou píci, poněvadž vytváří neobyčejně mnoho odnožů 
(srovn. obr. 547) ; seto jsouc v červenci, dává do podzimu hojnost zelené píce a 
z jara vzrůstají odnože jeho v stébla, takže skýtá i dosti zrna. 
Nepřátel z říše živočišné má žito jako ostatní druhy obilné velice mnoho. 
