436 
5 — 20 cm vysokými stébly, která se zakončují jednostrannými, tenkými klasy. 
Uzounké, drobné, namnoze špinavě fialové klásky ( K ), sedící jednotlivě ve vý- 
krojcích hlavní osy, mají místo plev jen nepatrnou šupinu a jsou za- 
stoupeny jediným květem, jehož plucha (g) jest krátce osinatá a pluška (gj tupá. 
Tyčinky jsou tři, čnělka však pouze jedna, s dlouhou, niťovitou bliznou (n) 
vyčnívající z vrcholku klásku. 
Roste nej raděj i na suchých místech, zvláště ve vřesovitých lesích, na pískov- 
cových pahorcích a rašelinných lukách. Kvete v máji a červnu. 
Rod Q. Bojínek 1 (Phleum 2 , Lieschgras) má jednokvěté, do hustých, 
válcovitých, klasovitých lat směstnané klásky se stran smáčknuté, obě plevy asi 
stejně veliké, na hřbetě kýlnaté, nahoře šikmo napříč uříznuté a šidlóvitou 
osinou nebo hrotem zakončené, na spodu volné (spolu nesrostlé) ; vnější plu- 
cha jest tupě špičatá, vnitřní nahoře trochu vykrojena, obě však jsou bezosinné, 
kratší nežli plevy; dlouhé, pérovité blizny vyčnívají z klásků obyčejně na vrcholku. 
Roste u nás ve 4 druzích. 
byliny vytrvalé, 
namnoze s pří- 
zemními jalový- 
mi svazky listů 
laty ohnuty by- 
vše podržují vál- 
covitý tvar ; v 
kláscích pouze 
jeden kvítek (bez 
pastopečky po 
druhém kvítku) 
plevy ukončují 
se osinou asi 3 — 4 
krát kratší nežli 
jsou sanry 
osiny plev tak í 
dlouhé jako ple- ' horský 3 . 
vy samy 
Bojínek: 
laty ohnuty byvše dělí se laločnatě ; | 
vedle vyvinutého kvítku možno v 1 Boehmerfl?2 . 
klásku nalezti jeste pastopecku po 
druhém kvítku ' 
byliny jednoleté, 
bez přízemních jalových svazků 
listových 
drsný d. 
1. Bojínek luční (Phleum pratense L., Timotheusgras — obr. 591) vy- 
hání ze slabě trsnatého oddenku vedle jalových svazků listových ztuha přímá, 
nejdoleji často poléhavá, 4 — 10 dm vysoká stébla se 4 — 6 kolénky a tolikýmiž 
listy, které mají válcovité, stébla kolkolem objímající pochvy, čárkovité, ku konci 
súžené čepele po kraji jemně drsné a na rozhraní mezi pochvou a čepelí žlutavě 
bílý, tenkoblanný, později většinou natržený jazýček. Podlouhlé, jednokvěté, se 
stran smaěknuté klásky (F) jsou hustě směstnány do konečné, válcovité, bledoze- 
lené, zřídka nafialovělé laty, kterou bychom mohli snadno omylem považovati za 
klas. Zkoumáme- li však její složení, poznáme, že kvítky nesedí přímo na ose 
hlavní, nýbrž na krátkých větévkách (K), které k ose hlavní jsou těsně přiloženy, 
ba namnoze s ní částečně srostlé, tak že květenství podržuje klasovitý tvar i ten- 
kráte, když je ohneme. Složení jednotlivých klásků jest takové: Obě bělomázdřité 
plevy (p) jsou asi stejně veliké, delší než pluchy, úplně volné (ani na spodu 
spolu nesrostlé), na vyniklém hřbetním kýlu odstále brvité; nahoře jsou šikmo 
napříč uťaty a zakončují se náhle krátkou, tuhou osinou. Vnější plucha (g) jest 
vejčitá, tupě špičatá, zřetelným středním nervem prostoupena, vnitřní (g ± ) 
jest nahoře trochu vykrojena a prostoupena dvěma nervy. Okvětí jest zastoupeno 
dvěmi nepatrnými šupinkami {F x o), které mívají po straně 1—2 zoubky; často 
však okvětí úplně chybí. Tyčinky mají podlouhlé prašníky a lysý semeník nese 
9 Byl nejprve pěstován a odporučován jako rostlina picni od amerického rolníka 
Timothea Hansena a odtud nazýván travou Timotheovou, rus. th m o e e e b k a, 
něm. Timotheusgras. České jméno utvořeno překladem lat. timeo == bojím se, jež- 
obsaženo je zdánlivě ve slově Tiuiotheus. Srovn. též pol. boima. 
2 ) Jménem yXsooq zvali staří Řekové jistou trávu, nejspíše třtinu. 
