460 
1 — 3 dm vysokými stébly, jež jsou v dolejší části objaty pochvami poměrně 
krátkých, plochých, lysých, jen při ústí pochev trochu chlupatých listův, na 
vrcholku pak nesou nej častěji tři, řidčeji 4 nebo 5 štíhlých, trochu zprohý- 
baných, prsínatě rozpřažených klasů. Vejčité, jednokvěté klásky (K, F), sestavené 
po dvou po jedné straně klasových vřeten, mají 3 bezosinné, zatvrdlé plevy, 
z nichž nejdolejší (/) je sotva patrna, dvě pluchy, druhou plevou skoro docela 
zakryté, 3 tyčinky a semeník se 2 pérovitými, z vrcholku klásku vyčuhujícími 
bliznami (srovn. obr. 625 I\). Jeden z obou klásků jest vždy kratičce stopkatý, 
druhý dloužeji stopkatý (F). 
Roste na písčitých rolích, na poříčích a suchých místech; v některých kra- 
jinách jest obecnou, v jiných docela chybí. Kvete v červenci a srpnu. 
2. R. krvavá (D. sanguinalis Scop., Panicům sanguinale L., Bluthirse — 
obr. 625), zkrátka též rosa 1 zvaná, podobá se velice druhu předch., jest však 
na pochvách i listech, které bývají na okraji vlnovitě zprohýbány, více méně, 
chlupatá, má nejčastěji 4 — 5, někdy však také méně nebo mnohem více přímo 
odstáiých klasův a pluchy elliptičně kopinatých klásků druhou plevou (pj jen 
asi do polovice zakryté. Někdy bývá celá rostlina fialovo-nachově zbarvena. 
Roste na písčitých rolích, v zahradách, na březích řek a na mezích v širším 
okolí piažském, v Polabí a Teplicko-Žatecku jakož i v jižní, východní a střední 
Moravě. Kvete od července do září. 
Druhdy byla rosička pro drobné obilky hojně pěstována, zejména v zemích 
slovanských; znenáhla ji však zatlačily jiné druhy obilné. Dosud jest ještě po- 
travou chudého lidu místy v Podkrkonoší. 
Pozn. Místy vyskytuje se odrůda — r. brvitá (D. ciliaris Retz sp.), která 
má kraj třetí plevy (p 2 ) chlupatý a kromě toho štětinkami brvitý; vlastní 
rosička krvavá jest totiž na okraji třetí plevy pouze chlupatá, ale nikoliv štětin- 
kami brvitá. 
Rod 2i. IF^i^osjo 2 , kuří noha (Panicům, 3 Hirse, Fennich) má jedno- 
květé, se hřbetu více méně smáčknuté klásky se 3 plevami, z nichž nejdo- 
lejší bývá někdy nepatrná. Patří sem 2 druhy vnějškem značně rozdílné: pěsto- 
vané proso, s klásky bezosinnými v bohatých nících latách a kuří noha, 
s klásky osinatými nebo hrotitými v jednostranných klasech, které skládají laty. 
1. Proso obecné (Panicům miliaceum 4 L., Hirse - obr. 626) jest 1 létá 
bylina s přímým, 3—10 dm vysokým, dosti tlustým stéblem a plochými, poměrně 
širokými listy, které jsou - zvláště na pochvách, jimiž stéblo objímají - porostlé 
dlouhými, měkkými chlupy. Jednokvěté klásky ( K ), spočívající na dlouhých tenkých 
stopkách, skládají dohromady přebohatou, později nící latu. Ze tří plev (A A> A?), 
jimiž jsou objaty, jest nejspodnější (p) o dobrou polovici menší než-li obě 
ostatní. Hladké, lesklé pluchy (g, jsou bezosinné a obsahují kromě tří ty- 
činek svrchní semeník se dvěma pérovitými bliznami (F), z něhož dospívá obilka 
(jáhla) pluchami těsně obalená. 
Kvete hlavně v červenci a srpnu. Opylení stává se xenogatnicky větrem 
mezi 8. — 9. hodinou ranní, kdy pluchy se od sebe rozestoupí a tyčinky i blizny 
z nich vyniknou. Poněvadž však při zavírání se pluch prašníky se přiblíží těsně 
k bliznám, může nastati též opylení autogamické. 
1 ) > Jest i jiné pokolení trávy, z jejíhožto semena v Němcích i v Čechách dobrou 
a chutnou kaši dělají a Němci ji Himmelthau, Čechové rosa říkají . . . Latině slově 
gramen mannae, mauuae coelestis esculeutum . . .« (Matthiolův Herbář str. 354). 
2 ) Vyskytujíc se již ve stsloven., jest i jiným slovan. řečem společné. 
3 ) Jsouc spřízněno s lat. panis = chléb, znamenalo starověkým Římanům bér 
vlašský (Setaria italica Beauv.) — viz str. 464. 
4 ) U Plinia slulo proso mi li um; srovn. s pozn. -) 11a str. 454. 
