najisto původu evropského, proto také ze všech obilin nejsnáze zplaňuje. Že 
pěstovali oves už v šerém dávnověku, o tom svědčí nálezy zrn ovesných v kolo- 
vých stavbách švýcarských a ve hrobech starých Germanů. Starověcí národové 
asijští, Egypťané, Řekové a Římané však původně ovsa neznali. Co nazývali staří 
Řekové a Římané ovsern^ (p gó/uog, ave na), vztahovalo se na nějaký obilní plevel. 
Koně krmili ve starém Římě a Řecku ječmenem. Dle Plinia poznali Římané 
oves od starých Germanův. 
Dlouholetou kulturou vypěstila se celá řada odrůd, jež možno rozvrhnbuti ve 
2 plemena : 
645 . Bzunka ječná; 
A mladá rostlinka trpící larvou v místě l ; B lata 
s hluchými klásky /, ; b larva zvětšená, a zvětš. 
hmyz. 
646 . Pidik visek sesli tečný ; 
a se hřbetu, b se strany (zvětš.); 
A mladá rostlinka obilná s pidi- 
křísky. 
a) O. setý obecný (A. sat. vulgaris) — s latou všestranně rozkladitou a 
osinami na spodu více méně kroucenými. Pěstuje se u nás všeobecně. 
p) O. východní neboli smeták, perufák (A. orientalis Schreb., Fahnen- 
hafer — obr. 644) — s latou jednostrannou, staženou, namnoze velice bohatou a 
osinami na dolejšku nezkroucenými. Byv teprve koncem století 18. zaveden do 
Evropy z Orientu, pěstuje se u nás pořídku. 
Škůdcové ovsa z říše ž i vo čišné jsou asi titíž, jež uvedli jsme u žita a pše- 
nice. Zvláštní zmínky, poněvadž 11a ovse ze všech našich druhův obilných nej- 
hojněji se vyskytují, zasluhují : 
