XX[ 
utiui att geuom ofvergangar sammansintilta niecl livarandra, tiro 
att anse for skilda arter. Det ar derfor af myckeii vigt att akt- 
gifva pti arternas sammanvaro i formrika ti’akter, eller, da^mau 
icke ar i tillfalle att sjelf pa ort och stalle studera dem, fa de 
gjorda insamliiiganie blaiidade sa, som de togos pa hvarje lokal, sig 
tillstiuda (^med iippgift pa forekommande geognostiska och fysika- 
liska forliMlanden.) Cl. dithia t. _ex., eliuru utaii tvifvel eii god 
ait, grtinsar intill manga species, isyiinerliet ofta mycket ntira 
hiclentafa och nir/osa. men der de alia sammantrilffa, visar sig 
dubia alltid sasom tydligt skild. Da varieteter hafva lokala eller 
klimatiska forhallanden eller hadadera att tacka for sin upp- 
komst, sa forekomma mycket sallan sadana af storre vigt pa 
samma stiillen, som artens uaturliga typus utaii aro de form- 
f ii-andriugar, som med deuna antraffas, att betrakta sasom indi- 
viduella aiVikelser, iifveusom icke gerua tva varieteter af samma 
art finnas pa samma stillle. Man kan afven med A. Schmidt * **) ) 
pasta, att mn en form visar alldeles lika stora tendenser till tvenne 
otvifvelaktigt goda arter, sa bevisar det visserligen icke dess 
sjelfstiindighet, men understoder dock andra bevis derfor. 
Under det att sodern tir rik pa en mangfalld af ofta fran 
typen vidt aflagsua former, bevaras grundformen af hvarje art, 
som stracker sin ntbredning sa hogt, renast i den tempererade 
norden. till folje af storre likformighet i lokala och klimatiska 
forhallanden, ntan de starka motsatser i bada dess hanseenden, 
som regionens utkanter erbjuda. Wir haben, silger A. Schmidt, 
nicht die rait ewigetn Schnee bedeckten Gipfel und heissen Thaler 
der Alpenwelt, nicht die vorherrschende Warme Stidfrankreichs, 
nicht den iiberlangen Winter des hohern Nordens, nicht die Re- 
genwarme Karnthens, nicht das fenchtwarme Gewachshansklima 
Ki’ains, nicht des bis in die Thaler Siidtyrols hinaufsteigenden 
Sirokko, nicht die nebelreiche Seeluft Englands”. Icke blott att. 
arterna i norden framtrada formrenast, man aterfinner der ofta 
themat till de otaliga variationerna i sodern, och detta ger fbr- 
*) Den naturliga typus, eller den enkla grundform, till hvilken 
en arts alia perifera former lattast kunna hanforas, bor iioga skiljas 
fran den historiska typus, som icke sallan iir en tillfallig, forst pa- 
tratfad och beskrifven varietet. Den forra har jag kallat forma nor- 
malis, den sednare forrnen typica. 
**) Krit. Grupp. der europ. Clausilien, p. 7. 
