37 
Et h nog ra f i. 
2:o Aymaras äro det andra hufvudfolket i Peru, 
men mindre talrika än Quichuas. De bo hufvudsakli- 
gen kring Titicaca-sjön i höglandet. Språket skall vara 
ganska olika med de förutnämndes, h vilka de till utse- 
ende och seder likna. 
Dessa båda folkslags historia är nära sammanhän- 
gande, och bestämda uppgifter deröfver meddelas af 
Garcilasso. Vid Titicaca-sjön finnas präktiga, storar- 
tade byggnader och monumenter af helt olika stil med 
dem som uppfördes i Incas-riket och tyckas utvisa en 
bildning hos Aymara-folket, som varit äldre än Incas 
tidehvarf. Men just från Titicaca kom den förste Inca, 
Solens son, Manco-Capac, 400 år före Spaniorernas 
välde, således på 1100-talet. Sagan säger att han 
uppkom ur vattnet. Han blef Konung öfver Quichuas- 
folket, bland hvilka han införde bildning och samhälls- 
skick, och anlade Guzco, rikets hufvudstad. Den 3:dje 
af Incas, Yupanqvi, började underkufva Aymaras, och 
först den 4:de återsåg den heliga sjön, Titicaca; men 
Aymaras blefvo ej fullständigt underkufvade förr än af 
den 7:de Inca. Den bildning som infördes af Incas var 
mild och högst olika med den i Mexico. Inga andra 
blodiga offer brukades än det af en Lama, en gång om 
året. God ordning tyckes hafva varit i landet; qvinoa, 
potäter och majs odlades; åkrarne gödslades med guano 
från Chincha-öarne; stora väganläggningar och prakt- 
fulla tempelbyggnader gjordes; metaller bearbetades med 
stor skicklighet och ylletyger af utmärkt finhet bered- 
des af Lamas och Yigognas hår. De förstodo en sort 
teckenskrift , dels genom målningar, dels genom färgade 
snören, försedde med knutar, kallade Qvippos. Bruket 
att nedplatta barnens hufvud fanns, och tillgick, enligt 
Garcilassos beskrifning, alldeles så, som man i sednare 
tider återfunnit det på många ställen håde i Södra och 
Norra Amerika. 
Deras h 
storia. 
