3 
Ethnograf i. 
kommande uttrycken, räkneord o. d. som i alla dessa 
språken äro gemensamma eller nära lika , och just dessa 
ord äro de, som aldra minst låta förändra sig genom 
lån från främmande språk. 
Grundorden i alla dessa språk äro till större de- 
len tvåstafviga, och i de flesta, samt serdeles i Tagala- 
språket på de Philippinska öarne, som anses för det 
renaste och regulierast utbildade af dem alla ; pläga till 
och med de enstafviga vanligen fördubblas, så att de 
få en tvåstafvig form. Humboldt har dock trott sig 
fiona, att hvardera af de två stafvelserna i allmänhet 
äro egna ord, som hafva betydelse hvar för sig, och 
anser derföre äfven dessa språkens ursprungliga form 
hafva varit monosyllabisk; men om så] är, så måste 
den tvåstafviga formen hafva uppkommit i urspråkets 
äldsta tider och förr än folkracen utbredde sig. Orden 
äro alldeles oböjliga, så att nomina sakna genus och 
casus, verberna förändras ej efter personer och blifva 
oförändrade i de sammanställningar med andra ord, hvar- 
igenom tempora, modus m. m. böra uttryckas. Såle- 
des finnas inga s. k. ändelser och oskiljaktiga partiklar 
och ordens sammansättning är ganska inskränkt. Sam- 
ma ord kan ofta brukas både såsom nomen och ver- 
bum. Bokstäfverna eller de enkla språkljuden äro all- 
tid ganska få; linguala och aspirerade ljud saknas i all- 
mänhet, men nasal-ljud förekomma ofta, och stafvel- 
serna äro vanligen enkla : af en consonant och en vokal. 
De Malayiska språken skilja sig således hufvudsakligen 
från alla de Indo-europeiska genom sin oböjlighet, hvar- 
före de aldrig kunnat tillegna sig verber ur San- 
skrit, ehuru några af dem, t. ex. Javanskan, derifrån 
upptagit ett stort antal nomina. Deremot närma de 
sig genom denna grammatikaliska beskaffenhet ganska 
nära till de chinesiska språken. Från de Amerikanska 
skilja de sig genom bristen på den hos dessa sednare rå- 
dande benägenheten att sammansmälta ("agglutinera”) ord. 
