138 
Therologi. 
Brookes uppställda arterna förkastas, och beskrifning 
lemnas på djurets variationer, men ingen förklaring lem- 
nas öfver de af Brookes anförda namnen (jfr årb. 1842, 
84). Namnet bör skrifvas Orang-utan; ej utang, 
som betyder skuld; men han anser detta namn vara 
infördt af Européerna, emedan infödingarne ingenstädes 
jemföra detta djur med menniskan, och öfverallt hafva 
andra namn för detsamma , olika på olika ställen. Orang- 
utan är trög, lefver ensam eller understundom några 
yngre tillhopa, blott i skogarna, på låga, sumpiga trak- 
ter. Den är ganska skygg; har hörselsinnet mest ut- 
bildadt; bygger sig, för natten, en sort läger af grenar, 
med mjukare bädd af löf o. d. Sårad afbryter den 
och nedkastar grenar, och låter ofta höra ett vrålande, 
panter-likt läte. Några af Borneos halfvilda folkslag 
äro högst begärliga efter dess kött. Den finnes qvar, 
ehuru ej allmän, i V. och S. Borneo, men ej i det be- 
folkade Banjermassing (i S. O.). På Sumatra känner 
man den blott från ”N. Ö. delen af ön, i rikena Siak 
och Atjen” [det förra ligger dock på midten af ön]. 
Den största o* som M. sett hade 5 fots längd till tå- 
spetsen och 74 fots armsträckning. Den största ? hade 
6 fots armvidd. 
Af Hylobates är syndactylus den, som mest 
närmar sig till S. satyrus. Den afviker från de öfriga 
i några anatomiska detaljer, men liknar dem fullkom- 
ligt i totalhabitus och seder. De äro skygga; i ung- 
domen lifliga, sedan phlegmatiska; lefva parvis eller i 
små flockar af 10 — *12, mest i fikonskogarna uppåt 
bergen, men de fly alltid nedåt dalarna. De gå en- 
dast i nödfall på marken, och då på två ben, illa 
springande. I träden kasta de sig mellan grenarne, 
endast med armarne och göra ofta, på detta sätt, språng 
nedåt af 30 — 50 fots vidd. — På Sunda-öarne finnas 
blott 4 arter, och samma art finnes ej på två öar. 
De äro: 1, H. syndactylus på Sumatra. Den har, 
