92 
och faltet viel A ocli 1) högre än i den lägre belägna sko- 
geu ocli faltet vid C och B. Temperaturen är sälunda bögst 
vid A ocli lägst vid vid C och I) deremot ungefär lika, 
med den skilnaden dock, betingad af de olika lokalerna, att 
I) l ständigt stär under C\ och C 2 , D 2 deremot ständigt 
högre än dessa. Förklaringen tili ofvanstäende är lätt fun- 
nen pä grund af hvad förut om utsträlningen blifvit närnndt. 
Pä ett fält sker utsträlningen frän marken eller fräu 
graset pä marken. Ytan afkyles och genom beröring här- 
med det närmaste luftlagret, hvilket, blifvet tyngre, qvarblir 
vid marken. Dä vidare lüften är en dälig ledare. sker 
värmeutvexlingen mell an det lägsta och de öfre luftlagren 
blott längsamt. Det bör derför icke förvana, att tem- 
peraturdifferensen mellan dessa lager kan blifva sä stör och 
afkylningen vid marken sä betydande. I skogen deremot 
sker den mesta utsträlningen frän träden. Luftlagret vid 
trädtopparna afkyles, sjunker ned och blandar sig med de 
underliggande lagren. Temperaturen bör derför förbli nästan 
lika vid olika höjd öfver marken. Ej heller kan tempera- 
turfallet här bli sä stört som pä fältet (vid marken), dä den 
afkylda lüften fördelar sig pä en större rymd och marken 
här ej afkyles genom utsträlning, hvilken tili största delen 
förhindras af träden. Observationsresultaten öfverensstämma 
med det anförda. 
Att äter temperaturen vid de högre belägna A och D 
är högre än vid C och B, beror närmast pä att den kalla 
lüften rinner ned för sluttningen. Isynnerhet torde detta 
vara händelsen vid J) pä deu kala äkertäppan. Äfven mar- 
kens olika beskaffenhet pä de olika ställena bidrager tili 
nämnda temperaturolikheter. Afkylningen vid jordytan mot- 
verkas nämligen af att värme frän de underliggande lagren 
genom ledning tillföres den afkylda ytan och tili nägon del 
