131 
der larre äu förut. Säkert är ätminstone att viil sidan af 
de legaliserade bränvinsförsäljningsställena iinnas flerstädes 
talrika lönnkrogar, hvilka under ett sä beskaffadt monopoli- 
seriugs System varit svära att utrota. Mänga af de for- 
nämsta ock egentliga bärdarna für fylleriet äro foljaktligen 
icke inberäknade i förestäende summor. 
Bränvinsförbrukningen i Finland under före- 
g’äende tider. 
Tiden da bränvinet först infördes i Finland kan icke 
närmare uppgifvas. Antagligen torde det säsom läkemedel 
varit bär kändt redan pä 1400-talet, eburu det veterligen 
icke omnämnes i nägon enda värt lands bistoria rörande 
liaudling frän medeltiden. I Stockholm fanns bränvin, säsom 
stadens räkenskaper utvisa, tili salu ätminstone är 1469, dä 
det omnämnes bland ingredienser använda vid kruttillverk- 
ning. Nägra ärtionden senare befinnes „pulvermakarne“ eller 
krnttillverkarne sjelfve icke blott ba bräunt bränvin, utan 
äfven idkat krögeri dermed. I Februari 1494 blefvo nem- 
ligen Tydeke Pulvermakare, Hans Panzarmakare ocli bustru 
Anna Ketken uppkallade inför slottsfogden ocb magistraten 
pä rädhuset i Stockholm samt allvarligen förbudue att bränna 
eller sälja bränvin i staden. Hvad som beköfdes för bered- 
ningen af krut fingo de tillverka, men all öfrig tillverkning 
ocb bandel förbjöds vid 12 marks böter. *) Förbudet adaga- 
liigger att bränvins-förtäringen i bufvudstaden da redan blif- 
vit ett missbruk af den beskaffenbet att det päkallade ord- 
ningsmaktens mellankomst. Emellertid dröjde det ännu länge 
J ) J. Murberg : Eistoriska anmärkning ar om bränvinets tdder i 
Sverige. K. Vitt., Hist, och Antiqv. Academins handlingar 4:de delen 
sid. 3 10 följ. 
