134 
belades bränvinstillverkningen i Sverige och Finlantl, sä vielt 
känclt är, första gangen med skatt. Bränvinsbrännare och 
krögare skulle erlägga för livarje tunna malt, som auvändes 
tili bränvin, i accis 6 öre smt. och för livarje tunna hvete, 
mjöl eller räggröpe 12 öre smt. Euskilda personer, som 
brande bränvin tili husbehof, behöfde deremot betala endast 
tvä tredjedelar af dessa belopp. Denna skatt fördubbladeg 
är 1650 och fortfor sedan tili är 1686, dä densamma i stä' 
derna ytterligare fördubblades. Att detta icke äfven skedde 
i landskonnnunerna synes utvisa att industrin derstädes ännu 
var obetydlig. Likväl utbreddes den äfven der steg för 
steg. För att befordra inrättandet af gästgifverier blef det 
i Förordningen om taverner och gästgifverier af den 29 
Jauuari 1636, äfvensom senare bland annat i Krögare- och 
gästgifvar-ordningen af den 29 Augusti 1664, medgifvet ät 
enhvar, som hade lust och räd dertill, att vid allmän väg 
anlägga gästgifvaregärd, hus och tavern, dock med förbehäll 
att den icke var närmare belägen än tvä mil tili annan gäst- 
gifvaregärd. Hvarje gästgifvare säväl i stad som pä landet 
hade frihet att inköpa och tappa inhemskt och utländskt öl. 
mjöd, vin och bränvin samt icke blott utskänka dessa dryc. 
ker ät sina gäster, utan äfven försälja kanutals och stoptals 
tili hvem som helst. Inom en mil, eller enligt 1664 ärs ord- 
ning inom tvä mil, när frän gästgifvargärd pä landet fick 
ingen annan idka dylik handel, utom i det fall, att nägon 
militärtrupp under genomtäg rastade pä orten, dä det var 
bönderna tillätet att sälja ät soldaterna öl och bränvin. I 
städerna blef hembrygd af öl förbuden (d. 20 Nov. 1664). men 
icke bränvinsbränning, och det stadgades tillika att krögare. 
som hade stärkt öl tili salu, skulle ha pä krögarskylten mä- 
ladt ett ölglas; men de, som sälde svagt öl och spisöl, en 
