136 
gangen enkelt fylleri straftädes med böter, voro vanmäktiga 
att bekämpa det.ta onda, sä länge källan tili detsamma eller 
den öfverhandtagande bränvinsfioden icke künde angripas. 
Under vissa tider (Mn 1734 tili 1740) var bränvinsbrän- 
n in gen pä landet fri trän skatt tili staten och sannolikt der- 
före icke heller nnderkastad nägon kontroll. Forst är 1741 
blef lmsbehofsbränningen stadigt beskattad. Förordningen 
af den 7 September nämnde är gjorde, likasom de tidigare 
stadgarna i ämnet, en ätskillnad emellan det bränvin, som 
tillverkades tili salu och det som tillverkades för det egna 
behofvet, samt begränsade i hvardera fallet de qvantiteter, 
som pä hvarje ort fingo bränuas. I Stockholm tilläts bryg- 
gareembetet ärligen bränna 25,000 tunnor spanmäl emot en 
afgift af 8 daler smt för tunnan; i andra stader bade krö- 
garue, hvilkas antal berodde af magistratens i hvarje stad 
bestämmande, ensamme rätt att tillverka bränvin tili afsalu, 
utan att nägon annan gräns sattes för tillverkningen, an att 
ingen i de större städerna fick bränna mindre än 10 tunnor 
och i de smä städerna mindre än 5 tunnor. För dessa mi- 
nimi belopp betaltes en afgift af 6 dal. smt. tunnan; men 
för hvarje öfverskjutande tunna, som brändes, erlades 8 dal. 
smt. I alla andra städer, utom Stockholm, var husbehofs- 
bränning tilläten. I städerna bosatte prester, borgare och 
ständspersoner, som liade egna äkertäppor, fingo för eget 
behof bränna icke mindre än 1 och icke mera än 2 tunnor 
säd emot en skatt af 3 dal. smt. per tunna. Pä landet var 
samma rättighet medgifven ät alla hemmansäbor och liern- 
mansinnehafvare, dock med den utsträckning att tillverk- 
ningen fick stiga tili tre tunnor och att skatten nedsattes 
tili 2 dal. smt. Gästgifvare och krögare, hvilkas antal skulle 
förblifva detsamma, som i 1731 ärs förordning stadgats, liade 
ensamme rätt att pä landet tillverka bränvin tili salu mot 
