137 
skatt af 6 dal. smt. für hvarje tunna som brändes och i alla 
fall für ett minimi belopp af 5 timnor. Fimnos i en socken 
iuga krogar, da künde landshöfdingen med sockenmännens 
begifyande der tillsätta en eller flere krögare, dock icke i när- 
heten tili kyrkan. Hvarje forsling af bränvin frän den ena 
orten tili den andra var strängt förbjuden och krögare fingo 
icke sälja annan inhemsk vara än sädan, som var tillverkad 
ä orten. 
Emellertid synas de inskränkningar, hvilka husbehofs- 
bränningen i följd af förenämuda stadganden tick vidkännas, 
ha förefallit ständerna alltför stränga. Den 10 December 
1747 utkom derföre, i trots af Sekreta Deputationens kort 
förut afgifna vältaliga betänkande om bränvinets förderflig- 
het, en ny författning, som i väsentlig grad ntvidgade lms- 
behofsbrännings friheten i synnerhet pä landet, men deremot 
ökade tillverknings- och konsnmtionsskatten för gästgifvare 
och krögare, samt skärpte i nägon mon kontrollen öfver 
deras bränning. Pä hnsbehofsbränningen fanns deremot knap- 
past nägon kontroll alls, ty lägenhetsinnehafvarne betalte 
sin afgift icke säsom förut efter det belopp spanmäl, som de 
brande, utan efter sina hemmans storlek; och invänarne i 
städerna ater fingo tillverka bränvin efter magistratens och 
stadens äldstes bestämmande, som skulle bero af hvarje lms- 
hälls „storlek och förnödenhet“. Den ymniga tillgängen pä 
bränvin, som blef en följd af dessa stadganden, clröjde icke 
att visa sina sorgliga frukter i ett öfverhandtagande fylleri 
samt i pauperismens och brottens tillväxt. Hattpartiets re- 
gering, hvilken öfverhufvudtaget, vare det sagdt tili dess 
heder, icke var nägon vän tili bränvinet, begagnade sig der- 
före af tillfället, dä en svär missväxt hemsökte riket, att fä. 
heia tillverkningsrätten upphäfd, samt, om möjligt, för evär- 
deliga tider ur riket bannlysa sjelfva bruket af sagde rus- 
