139 
är en verkan af ofvannämnda förbud. sä synes det kuuglig 
majestät att denna tid vore den rätta, da inbyggarne bäst 
stä tili att öfvertyga om den allmänna nyttan riket till- 
skyndas skulle, derest bränvins-brännandet städse vore af- 
skaffadt. Med anledning liäraf ville kunglig majestät nu 
anbefalla konsistorierna att tillskrifva presterskapet i sina 
stift, det de idkeligen ocli pä det bevekligaste sättet före- 
ställa allmogen nödvändiglieteu att afstä med tillverkmngen 
och nyttjaudet af en vara, hvilken ej alienast liere tnsende 
ärs exempel visar vara alldeles umbärlig, utan och hvars 
nytta, sedan dess tillverkning i denna senare tiden uppfun- 
nen blifvit, varit och är sä ringa, att densamma jemförd 
med den otroliga skada missbruket bäde i andelig och tim- 
lig mätto medförer, ej bör eller kan komma i konsideration *). 
Klart var det emellertid att ett linder ärlumdraden 
inrotadt ondt icke skulle kunna sä lätt utrotas. Jordegarne 
hörsammade i allmäuhet endast motvilligt och en stör del 
alldeles icke befallniugen att lemna bränvinspannorna ifrän 
sig. Lönnbränneriet bedrefs i stör Skala, och kronobetje- 
ningen visade sig mängenstädes alltför slapp i att hindra 
och beifra detsamma. Regeringen fann sig derföre föranlä- 
ten att den 29 November 1757 utfärda ett nytt „päbud mot 
det högst förderfliga bränvinsbrännandet“, hvari klagas att 
hvarken „de förnuftigaste öfvertygelser“ ej heller stränga 
böter varit tillräckliga att afhälla frän oloflig bränviustill- 
verkning, „hvilket dock svärligen künde ske med mindre en 
trolös och egennyttig underhandling af kronobetjeuterne och 
vederbörande uppsyningsmän tili förbudsbrytarnes trygg- och 
säkerhet, äfven deivid förelöpa mäste“. Derföre förkunnades 
*) S. Wilskman. Svea Rikes Ecclesiasliqre Werk, Örebro 1781, 
sid. 77. 
