147 
alla orter, der eil lifligare rörelse var rädande, torde alltsä 
klagomäleu öfver fylleriets tillväxt icke varit ogrundade. 
Vid riksdagama 1778 och 1786 fick det allmänna miss- 
uüjet med den regala bränvinshränningen tillfälle att uttala 
sig i petitiouer om fri husbehofsbrärming. De vilkor, som 
konungeu uppställde för afstäendet frän det vinstgifvande 
nionopoliiim, blefvo emellertid icke af ständerna antagne, 
hvarlore petitionerna ej heller ledde tili nägot resultat. 
Emellertid gjorde Gustafs krigsplaner det snart tili en tvin- 
gande nödvändighet för honom att söka ätervinna den förlo- 
rade folkgunsten och foga sig efter allmänna opinioneu. Genom 
en förordning af den 20 December 17S7 äterinfördes 1ms- 
behofsbränningsrättigheten frän och med den l:sta Januari 
päföljande är och de regala brännerierna afskalfades. Eu- 
dast liemmansegare fingo emot ett visst arrende tili kronan 
lof att tillverka bränvin i pannor, hvilkas rymd bestämdes 
eftei 1 lägenheternas storlek, sä att de minsta pannorna in- 
rymde 22 och de största 242 kannor. Förmyndareregeriugen 
efter Gustaf ni:s död upphäfde sedan äfven dessa inskränk- 
ningar i bränvinstillverkningen. Förordningen af den 31 
Maj 1793 tillät hemmansegare och andra privilegierade att 
bränna alla tider pä äret och i „sä stora pannor, som bäst 
och nyttigast synes“. Gästgifvare, krögare och värdshus- 
värdar äfvensom andra ä landsbygden. som yoro taxerade 
för salubränning, erhöllo rätt att ä bestämda Ställen sälja 
„tili alla distilleradt och odistilleradt sädes-bränvin, dock ej 
tili nägon utöfver en kanna pä en gäng“. Om sistanförda 
begränsning afsäg att förekomma en omättlig förtäring, sä 
var den reut af löjlig. En qvantitet af en kanna innehüll 
— ifall den förtärdes pä en gäng — tillräckligt alkohol für 
att beröfva drinkaren förnuftet, ja tili och med lifvet. Att 
bestämningen dessutom lätt künde kringgäs, behöfver knap- 
