148 
past päpekas. Öfverhufvudtaget synes förmyndareregerin- 
gen varit synnerligen man om att undersätarne icke skidle 
lida brist pä den nationel vordna drycken. Derföre stad- 
gades ytterligare i samma förordning att ,,vid auktioner ä 
landet mä i händelse hemmansbrukaren sj elf för bränvinsmi- 
nutering icke är taxerad, bränvin trän nästbelägna krog 
hemtas ocb af den, som samma krog förestär, allmogen till- 
handahällas“ — Begeringen synes följaktligen ha ansett att 
icke ens en ordentlig auktion künde förrättas utan stimule- 
rande medel. 
Följderna af denna nästan oinskränkta bränvinsproduk- 
tion lato ej länge vänta pä sig. Icke nog med att rege- 
ringen „med missnöje förnamm“ att spanmälstillgängar, som 
borde besparas tili bröclföda, „utan all gräns uppbrännts“ af 
husbehofsbrännarne, den fick äfven se det ena stora brän- 
neriet efter det andra anläggas i stader och pä landsbyg- 
den. Landet öfversvämmades med en ohämmad bränvinsflod 
bäde frän husbehofspannor och frän fabriker. Högljudt kla- 
gades öfver att ofantliga spanmälsförräder uppslukades af 
sistnämnda inrättningar. Ett sädant sakernas tillständ künde 
icke längre fortfara. En inträffad missväxt gaf derföre 
ocksä ät regeringen en välkommeu anledning att den 21 
Augusti 1794 rätta sitt misstag samt förbjuda all bränvins- 
försäljning och minutering pä landsbygden, der endast brän- 
ning tili husbehof fick ske i sä vidt möjligt smärre pannor. 
För städerna ater stadgades genom en förordning af den 5 
December s. ä. att hvarje stad skulle fä bränna bränvin tili 
husbehof i förhällande tili sin folkmängd enligt följande be- 
räkning. Frän summan af stadens mantalsskrifne invänare 
afräknades alla barn under 15 är, och för den äterstäende 
fullvuxna befolkningen anslogs ärliga behofvet af bränvin 
efter beräkning af eil jumfru om dagen utgöra för en man 
