149 
1 2 kannor och für en qvinua, hvars dagliga förbrukning an- 
togs hälften mindre, 6 kannor. Till det belopp bränvin, 
som staden enligt denna beräkningsgrund lick bränna. lades 
ytterligare 5% för tili staden ankommande resande ocli all- 
moge. Sädesqvantiteten, som vid tillverkningen icke flck 
öfverskridas, bestämdes sälunda att en „bräimtunna“, mot- 
svarande en tunna rag och en fjerdedels tunna malt, antogs 
lemna IS kannor bränvin. 
Dessa stadganden intogos sedermera i den mecl stän- 
dernas pä riksdagen i Norrköping begifvande utfärdade för- 
ordniugen af den 15 Juni 1800, livilken med smärre förän- 
dringar fortfor att vara gällande ända tili dess husbeliofs- 
bränningsrätten den 2 mars 1865 slutligen afskaffades. Abe- 
ropacle förordning af den 15 Juni 1800 bestämde att alla 
innehafvare af i mautal satt jord, men inga andra pä lands- 
bygden. egde rätt att, emot erläggande af en fastställd skatt 
i spanmäl, tillverka ocli försälja bränvin. Denna rätt ät- 
njöto de ätta mänader hvarje är, eller mänaclerna Januari 
— Maj ocli Oktober — December. Bränvinspannornas rymd 
bestämdes efter hemmanens storlek, sälunda att ett hemman 
om ett mantal fick besitta en panna af 50 kannors rymd. 
.V de minsta lägenheterna var pannans rymd fastställd tili 
15 kannor och ä de största tili 90 kannor, hvilket sistnämda 
matt icke fick öfverskridas ä nägot husbehofsbränneri. Be- 
träffande städerna ater begränsades deras tillverkningsrätt 
pä lika sätt, som i 1794 ärs förordning. 
Den ander tidernas lopp hos befolkningen inrotade 
förestäl lnin gen att betrakta bränvinsbränningen säsom en 
oumbärlig binäring tili jorclbruket bade nu fätt ett fast stöd 
i en af regent ocli Ständer stiftad lag. Ej linder att idkan- 
det af denna binäring derföre är efter är blef allt allmän- 
nare. Visserligen minskades vinsten af bränvinsbränningen 
