150 
i sarama man. som konkurrenseu blef större, men ä andra 
sidan ater föranledde varans läga pris en ökad ätgäng. 
Bränvinsbrännarne sjelfve äfvensom deras barn och husfolk 
vänjde sig att betrakta bränvin säsom en daglig nödvän- 
diglietsvara. Den tjenande klassen uttog ofta eu del af sin 
lön i bränvin och den stora mängden af den fattiga. lösa 
befolkningen begagnade sig äfven i rikt matt af tillfället 
att i ett lätt ätkomligt rus söka en tröst för lifvets veder- 
värdigheter. Öltillverkuiugen och förbrukningen liade smä- 
ningom räkat i glömska. Det blef eu sed att supa bränvin 
vid hvarje högtid, vid hvarje folksamling. ja vid snart sagdt 
livarje märkligare tilldragelse. Oskicket att förtära brän- 
vin pä auktioner gick sä längt att styrelsen fann sig nöd- 
sakad att förbjuda bruket af sä kallade „slagsupar“. Iva- 
rakteristiskt för sedetillständet i en del landsändar är isyn- 
nerhet Kejserliga brefvet af den 22 April 1846 tili guver- 
nören öfver Wasa län. hvilket bref utan alla kommeutarier 
liär mä införas. Det lyder: „Som Wi af ransakningen uti 
ett tili Wärt Nädiga skärskädande öfverlemnadt mal an- 
gäende häktade drängen N. N. frän Wörä socken, tilltalad 
för dräp. inhemtat lmruledes frän äldre tider tillbaka den 
osed bland allmogen i sagde socken skall ha egt rum att 
en person. som första gängen blifvit delaktig af Herrans 
Heliga Nattvard. ansetts böra med bränvin nndfägna sina 
bekanta, alltsä 1m vi velat liafva Eder antydt, att anbefalla 
kronobetjeningen i berörda socken söka förmä allmogen att 
afstä frän detta mot ordning och sedlighet stridande samt 
tili sina följder högst vädliga bruk". 
Sä länge husbehofsbränningsrätten. sasom grundad i 
en ständerlag. icke künde upphäfvas. förblef landets sty- 
relse äfven oförmögen att angripa sjelfva roten tili det onda. 
I början begagnade sig den ocksä ganska litet af sin för- 
