Zoologisk Reise i Lofoten og Vesteraalen. 47 
staae, at ikke flere Arter, end de af mig observerede, og 
navnlig Fuligula clangula, fusca og marila, aldeles ikke ville 
kunne antræffes omkring Ogruppen. Da jeg imidlertid de 
allerfleste Gange har seet mig istand til med en mig selv 
tilfredsstillende Grad af Noiagtighed at henfore de af mig 
iagttagne Ænder til en bestemt Art, og jeg under min fleer- 
aarige idelige Færd paa Havet omkring og imellem Oerne, 
ikke har bemærket andre Fuligula-Arter, end Havelles Cglaci- 
alis) og Sjoorren (nigra), saa er, om end maaske et Par 
Arter, hvis Forekomst da maatte betragtes som en Sjeldenhed, 
skulde have undgaaet min Opmærksomhed , saameget dog 
vist, at Dykændearternes Antal i Lofoten og Vesteraalen er 
forholdsviis hoist ubetydeligt. Grunden til denne i den en- 
kelte Slægt fremtrædende Mangel ligger maaskee deri, at 
af Dykænderne, der ikke i samme Grad, som de fleste andre 
af Ogruppens Sofugle, ere pelagiske Former, de i Regelen 
sydligere Arter under deres Udbredning og Vandringer mod 
Nord, og Iigeledes de, der mere til hore det hoie Norden, 
under deres Forekomst inden de sydligere Grændser for deres 
Udbredning, hellere foretrække at folge Fastlandskysten, der 
baade har Skjær og Oer, Bugter og Sunde nok, og tillige 
ligger nærmere de fleste Klækkesteder ved Fjeldvandene i 
det Indre af Halvoen , end at de skulle soge ud mellem de 
fjernere liggende Lofotoer, der formedelst deres bjergfulde 
Charakteer hverken frembyde dem beleilige Klækkesteder, og 
formedelst deres golde Kyster heller ikke udenfor Forplant- 
ningstiden synes at afgive noget beqvemt Opholdssted for 
disse Fugle. Naar ikke den samme Mangel ogsaa yttrer sig 
indenfor det egentlige Slægt Anas, kommer dette formecntlig 
af, at disse Ænder mere opholde sig paa Landjorden i Myrer 
og langs Smaabække med sumpige Bredder, hvilket Terrain, 
