34 
G. B. Barth 
gaaet omkring mellem det Birke- og Vidiekjær, der pleier 
at voxe strax ovenfor den egentlige Trægrændse, og hvis 
Endestilke de have afbidt. Dog synes de ikke gjerne at 
gribe til denne Fode uden hvor Snedækket spærrer dem Ad- 
gangen til Kræklinglynget. Fjeldrypernes Noisomhed i For- 
bindelse med den store Udbredning af denne Plante, der som 
forhen omtalt paa mange Steder ganske bedække Fjeldsiderne, 
hvor den stiger op næsten til den evige Snees Grændse, 
gjor det forklarligt, hvorledes disse Fugle aldrig lide Mangel 
paa Næring i de hoitliggende Regioner, hvor man mindst 
skulde tro det muligt for levende Væsener at finde Betin- 
gelserne for deres Livs Vedligeholdelse. Kræklingen sætter 
i enkelte Aar saamange Bær, at det sortner fremfor En hvor 
man gaaer. Alligevel har jeg endog i disse Aar aldrig fundet 
Bærrene selv i Fjeldrypens Kro, blot Planternes gronne Dele. 
Efter en saadan Frugtbarhed synes Kræklingen at behove en 
Hviletid, idet man det paafolgende Aar fast ikke finder et 
eneste Bær. Da vilde Ryperne være ilde farne, om deres 
Smag kun tillode dem at nyde Bæret istedetfor Lyngel. Atter 
et Exempel paa Naturens vise Forsorg. 
Som en Undtagelse fra hvad jeg forhen har anfort om, 
at Fjeldryperne, paa de omtalte sjeldne Vintertog nær, aldrig 
vise sig i de lavere Strog eller nedenfor Trægrændsen, maa 
bemærkes, at dette dog finder Sted paa enkelte Punkter, hvor 
det for Ryperne beleilige Terrain med Stene og Kræklinglyng 
fortsælter sig i en jevn Skraaning lige ned imod Soen saa- 
ledes, at det overalt bibeholder den samme Charakteer uden 
at afhrydes af Græsvæxt eller Træer, for hvilke sidste Fjeld- 
rypen synes at have en afgjort Frygt og Modbydelighed. 
Paa saadanne Skraaninger kan man saavel Vaar som Host 
ogsaa medens det er lyst, træffe dem i faa hundrede Fods 
Hoide over Havet. Dog er det ikke almindeligt, at de komme 
