22 
G. B. Barth 
* 
skal beholde for Vinteren. Selv da er det kun de forreste, 
der begive sig noget langt ned, ligesoin disse heller ikke 
stadig forblive i de lavere Strog; men almindeligviis efter 
nogle Dages Forlob atter soge op mod Fjeldskraaningerne, 
som de kun forlade hver Gang ny Snee falder. Er denne 
dyb, grave Ryperne sig ligesom Aarfuglene ned i samme og 
lade sig da stundom komme ganske nær. Men ialmindelighed 
ere de, selv naar de saaledes sidde i sine Huller alene med 
Næb og Oine over Sneen, saa skye, at de fare op for man 
kan faae dem i Skud. Overhovedet har jeg ikke fundet nogen 
af de Regler, jeg saavel i Lofoten som andetsteds har hort 
anfore om Rypernes Skyhed eller Spaghed, eftersom det er 
klart eller tykt i Veiret, koldt eller mildt, Vind eller Stille, 
bekræftede af mine Erfaringer, der vel have belært mig om, 
at der i Rypernes storre eller mindre Skyhed paa de enkelte 
Dage Host og Vinter kan være nogen omendskjont ikke be- 
tydelig Forskjel, men ikke tillige underrettet mig om Grun- 
dene til disse Forskjelligheder , der ere saa uregelmæssige, 
at jeg ikke formaaer at sammenfatte dem under almindelige 
Regler. Derimod vil man stedse see, at Ryperne blive spa- 
gere imod Skumringen, om de end tidligere samme Dag have 
været nok saa sky; endvidere, at deres Skyhed tiltager læn- 
gere ud paa Vinteren, da i Januar og Februar Flokkene ofte 
ikke lade sig komme paa 3 å 400 Skridt nær; og endelig, 
at enkeltliggende Ryper aldrig ere saa rædde som de i Flokke 
samlede, hvis Skyhed voxer med Flokkens Storrelse. 
Ryperne nære sig om Hosten af Multer, Blaabær, Tytte- 
bær, Stilkene af Blaabærriset og af Tytlebærlyng, hvilket 
sidste synes at udgjore deres fornemste Spise saalænge Sneen 
tilsteder dem at naae det. Om Vinteren har jeg oftest fundet 
deres Kro fyldt med Smaastilke afBirk og Vidier. De foura- 
gere kun om Natten og begive sig til den Ende i Skumringen 
