Zoologisk Reise i Lofoten og Vesteraalen 17 
forst vender tilbage, naar den formodede Fiende er saa langt 
borte, at den ingen Fare niere har at befrygte. 
Naar Rypeungerne blive omkring 4 Uger gamle ombyt- 
tes deres rustgule Svingfjære med hvide; de have da naaet 
en Heiloes Slorrelse og ansees nu som jagtbare. Efterhvert 
som de voxe til taber Forældrenes Dristighed sig, ligesoin 
hine ogsaa trykke mindre haardt og ere lettere at finde. 
Hele Familien flagrer da op paa længere og længere Hold, 
forst Hunnen og strax derpaa Ungerne. Hannen har ialrnin- 
delighed allerede fjernet sig for Jægeren kommer saa nær, 
og griber, endog om han bruger Hund, ikke gjerne til 
Yingerne men soger at undgaae Faren ved hurtigt at springe 
foran Hunden mellem det tætteste Snar. Ofte flyver den Jæ- 
geren imode, for ved at lokke ham efter sig, at lede ham i 
en modsat Retning af den, hvori Ungerne befinde sig. Naar 
han nu kommer Flokken saa nær, at Hunnen troer der er 
Fare paa Færde, kalder den ved et eneste sagte „gak“ Un- 
gerne sammen. Men denne Lyd, der er saa svag, at den 
som oftest undgaaer en Uovets Opmærksornhed , underretter 
ved det Samme Jægeren om hvor Toget er, det han nu, efter 
som de halvvoxne Ryper i Regelen allerede flyve op paa 
6 til 10 Alens Hold, ikke længere har vanskeligt for at stode 
op. Hvad der især letter Rypejagten paa denne Aarstid og 
gjor den saa indbringende for Jægeren, er den Omstændig- 
hed, at Kuldene alrnindeligviis allerede ved den forste Op- 
flyven sprænges og desuden aldrig flyve langt forend de 
atter kaste sig, saa at man har dem liggende rundt om sig 
i Buskerne, og ved at gaae omkring mellem disse, endog 
uden Hund, med Lethed stoder op en hist og en her, og 
saaledes ofte kommer til Skud. Engang opskræmte trykke 
de siden fastere, og naar Hunden, hvilket da ikke sjeldent 
hænder, faaer saa kort Stand, at man kan see Fuglen ligge 
2 
