16 
G. B. Barth 
naaet en Lærkes Storrelse. Saalænge de endnu ere saa smaa, 
vandre Forældrene stilfærdige omkring med dem mellem de 
tætteste Buske, og man kan da gaae hele Familien forbi paa 
3 Skridt nær uden at de robe sig. Det er derfor ikke ofte 
man stoder paa Kuld med saa smaa Unger, og naar det 
hænder, er det gjerne fordi man kommer saa uventet over 
dem, at de ikke have faact Tid til ubemærket at liste sig 
tilside, saa at man er nærved at træde paa dem, idet de nu 
pludselig fare fra hverandre til alle Kanter for at stikke sig 
ind i de nærmeste Buske eller Lyngtuer. Der trykke de saa 
fast, at man, hvis man har lagt Mærke til Stedet, hvor en 
Rypeunge ligger, kan tage den med Hænderne, uden at den 
gjor Mine til at rore sig. Da er det ret en Ynk at see 
Hunnen, hvorledes den med hængende Vinger og fremstrakt 
Hals smyger sig klagende frem og tilbage foran Jægeren, 
mod hvem den, saafremt han bliver staaende stille, teer sig 
dristigere og dristigere, indtil den i Folelsen af sin Afmagt 
eller tabende sin Frygt ved at see, at han ingen Fortræd 
gjor den, lidt efter lidt fjerner sig under de samme ynkelige 
Gebærder, og endelig skjult hag en Busk afventer det Oie- 
blik, da den igjen tor lokke sine Unger sammen. Jeg har 
ikke sjelden seet Rypehunnen paa denne Viis rende saa nær 
ind paa mig, at jeg. blot havde behovet al spænde til den 
for at skille den ved Livet. Dog saa grusom er end ikke 
en Jæger. Paa samme Maade bærer ogsaa Hannen sig ad, 
dog udtrykker dennes Bevægelser ikkd nær saa meget denne 
Blanding af Forsagthed og Mod, idet den aldrig vover sig 
saa nær og desuden fjerner sig tidligere. Men naar Jægeren 
fortsætter sin Gang, folger Hannen ham et langt Stykke paa 
Veien, lobende og flyvende foran ham fra Punkt til Punkt 
for at lokke ham efter sig bort fra Familien, til hvilken den 
